AMÉLIE NOTHOMBOVÁ

Strach a chvění

Mladá fronta

Přeložila Jarmila Fialová

Copyright © Editions Albin Michel – Paris 1999

Translation © Jarmila Fialová, 2004, 2013

Pan Haneda byl nadřízený pana Omočiho, který byl nadřízený pana Saitó, kterýžto byl nadřízený slečny Mori a ta byla moje nadřízená. Já jsem nebyla nadřízená nikoho.

Šlo by to vyjádřit i jinak. Já jsem byla podřízená slečny Mori, která byla podřízená pana Saitó a tak dále, s tím rozdílem, že příkazy směrem dolů mohly stupínky té hierarchie přeskočit.

Ve společnosti Jumimoto jsem tudíž byla podřízená všem.

Výtah mě vyklopil v posledním poschodí budovy Jumimoto 8. ledna 1990. Okno na konci haly mě vcuclo silou rozbitého okénka v letadle. Kdesi daleko, velice daleko bylo město – tak daleko, až jsem pochybovala, že jsem tam vůbec kdy byla.

Dokonce mě ani nenapadlo, že jsem se měla ohlásit v recepci. Po pravdě řečeno nebyla v mé hlavě jediná myšlenka, nic než fascinace prázdnem za tím oknem.

Nakonec vyslovil chraplavý hlas za mnou mé jméno. Otočila jsem se. Nespokojeně na mě pohlížel asi padesátiletý muž, malý, hubený, škaredý.

„Proč jste o svém příchodu neuvědomila úřednici v recepci?“ zeptal se.

Žádná odpověď mě nenapadla, i neodpověděla jsem. Sklonila jsem hlavu a stáhla ramena u vědomí, že aniž jsem pronesla jediné slovo, udělala jsem v den svého vstupu do společnosti Jumimoto v pouhých deseti minutách již špatný dojem.

Muž mi řekl, že se jmenuje pan Saitó. Vedl mě mnoha obrovskými sály, kde mě představil hordám lidí, jejichž jména jsem po jejich vyslovení postupně zapomínala.

Potom mě uvedl do kanceláře, kde seděl pan Omoči, jeho nadřízený, obrovský, hrůzu vzbuzující muž, což dokazovalo, že je to viceprezident.

Pak mi ukázal jedny dveře a slavnostně mi oznámil, že za nimi sedí pan Haneda, prezident. Bylo samozřejmé, že na setkání s ním není ani pomyšlení.

Konečně mě zavedl do ohromného sálu, v němž pracovalo asi čtyřicet lidí. Naznačil, kde budu sedět, což bylo přesně naproti mé přímé nadřízené, slečně Mori. Ta měla právě schůzi a přijde po poledni.

Pan Saitó mě krátce představil shromáždění. Načež se mě zeptal, mám-li ráda výzvy. Bylo jasné, že nejsem oprávněna odpovědět záporně.

„Ano,“ řekla jsem.

To bylo první slovo, které jsem ve společnosti pronesla. Až do té doby jsem se spokojila úklonem hlavy.

„Výzva“, kterou mi pan Saitó navrhl, spočívala v kladné odpovědi na pozvání zahrát si příští neděli golf s jistým Adamem Johnsonem. Měla jsem napsat anglicky dopis a tomu pánovi to sdělit.

„Kdo je ten Adam Johnson?“ zeptala jsem se pošetile.

Můj nadřízený podrážděně vzdychl a neodpověděl. Byla to chyba, nevědět, kdo je pan Johnson, nebo byla moje otázka nediskrétní? To jsem se nikdy nedověděla – a nikdy jsem se nedověděla, kdo byl Adam Johnson.

Úkol mi připadal snadný. Usedla jsem a napsala srdečný dopis: Pan Saitó vítá s radostí, že si příští neděli dá s panem Johnsonem partii golfu, a srdečně ho zdraví. Zanesla jsem to svému nadřízenému.

Pan Saitó si můj výtvor přečetl, vyrazil menší pohrdavý výkřik a dopis roztrhal.

„Napište to znovu.“

Myslela jsem, že jsem byla k panu Johnsonovi příliš vlídná nebo familiární, i sepsala jsem chladný, odměřený text: pan Saitó bere na vědomí rozhodnutí pana Johnsona a podle jeho přání si s ním zahraje partii golfu.

Můj nadřízený si ten výtvor přečetl, vyrazil menší pohrdavý výkřik a roztrhal ho.

„Napište to znovu.“

Měla jsem chuť se zeptat, v čem chybuji, bylo však jasné, že pan šéf otázky nesnáší, což dokazovala jeho reakce na můj dotaz ohledně osoby příjemce. Musela jsem tedy přijít sama na to, jakým tónem záhadného Adama Johnsona oslovit.

Následující hodiny jsem strávila sepisováním dopisů onomu hráči golfu. Pan Saitó udával mé produkci takt tím, že ji bez komentáře trhal, pouze s oním výkřikem, který byl zřejmě jakýmsi refrénem. Pokaždé bylo nutno vymýšlet novou formulaci.

Cvičení mělo do sebe cosi – „krásná markýzo, zmírám láskou k vašim krásným očím“ – poněkud pikantního. Zkoušela jsem to s mutací větné stavby: Co kdyby se Adam Johnson stal přísudkem, příští neděle podmětem, partie golfu předmětem a pan Saitó příslovečným určením? Příští neděle přijímá s radostí zaJohnsonovat si panSaitónsky partii golfu. A prásk do oka Aristotelovi!

Právě když mě to začínalo bavit, můj nadřízený mě přerušil. Roztrhal n-tý dopis, aniž ho četl, a řekl mi, že přišla slečna Mori.

„Dnes odpoledne budete pracovat s ní. Mezitím mi dojděte pro kávu.“

Bylo už čtrnáct hodin. Moje epistolární stupnice mě zaujaly tak vyčerpávajícím způsobem, že jsem nepomyslela na sebemenší pauzu.

Postavila jsem šálek na psací stůl pana Saitó a otočila se. Kráčela ke mně vysoká dívka, dlouhá jako luk.

Vždycky když pomyslím na Fubuki, vidím v duchu japonský luk, vyšší než mužská postava. Proto jsem onu společnost překřtila na „Jumimoto,“, to znamená „podstata luku“.

A když vidím luk, vždycky si znovu vzpomenu na Fubuki, vyšší, než bývají muži.

„Slečna Mori?“

„Říkejte mi Fubuki.“

Dál už jsem neposlouchala, co mi říká. Slečna Mori měřila nejméně metr osmdesát, což je výška, jíž dosahuje málo japonských mužů. Byla štíhlá a navzdory japonské upjatosti, které se musela podřídit, nade vše půvabná. Ale především mě ohromila zářivá krása její tváře.

Mluvila na mě, slyšela jsem zvuk jejího jemného, inteligentního hlasu. Ukazovala mi úřední spisy, vysvětlovala mi, o co v nich jde, usmívala se. Neuvědomovala jsem si, že ji neposlouchám.

Potom mě vyzvala, abych si pročetla listiny, které mi připravila na stole stojícím proti jejímu. Usedla a pustila se do práce. Poslušně jsem listovala lejstry, která mi dala k nahlédnutí. Šlo o předpisy, o výčty.

Podívaná na její obličej dva metry ode mne byla strhující. S očima sklopenýma k cifrám nemohla vidět, že si ji prohlížím. Měla ten nejkrásnější nos na světě, japonský nos, onen nenapodobitelný nos s jemným chřípím, jaký se rozpozná mezi tisícem jiných. Všichni Japonci takový nos nemají, pokud však někdo takový nos má, nemůže nebýt rodilý Japonec. Mít takový nos Kleopatra, zeměpisu planety by to bývalo zasadilo těžkou ránu.

Kdybych si byla ten večer řekla, že žádný z úkolů, který mi uložili, mně nebyl k užitku, musela bych být malicherná. Koneckonců jsem přece chtěla pracovat v nějakém japonském podniku. A to se mi splnilo.

Měla jsem pocit skvěle prožitého dne. Následující dny ten pocit potvrdily.

Stále jsem nechápala, jakou funkci v podniku zastávám; bylo mi to lhostejné. Pana Saitó jsem podle všeho děsila; to mi bylo ještě lhostejnější. Nadchla mě moje kolegyně. Její přátelství mi připadalo jako víc než dostačující důvod, proč trávit deset hodin denně v lůně společnosti Jumimoto.

Měla právě onu matně bílou pleť, o níž tak pěkně mluví Tanizaki. Až na svou ohromující výšku ztělesňovala Fubuki japonskou krásu. Její obličej byl z rodu „karafiátu starého Japonska“, symbolu urozené dívky někdejších časů: na vrcholu té vysoké postavy byl předurčen vládnout světu.

Jumimoto byla jedna z největších světových obchodních společností. Pan Haneda v ní řídil oddělení Import-Export, které nakupovalo a prodávalo všechno, co existovalo, křížem krážem planetou.

Katalog Import-Export společnosti Jumimoto byl titánskou verzí katalogu Prévertova: počínaje finským ementálem po singapurskou sodu přes kanadské optické vlákno, francouzskou pneumatiku a togskou jutu – nic mu neuniklo.

Peníze v Jumimoto přesahovaly lidské chápání. Od určitého nahromadění nul opouštěly částky oblast čísel a vstupovaly do oblasti abstraktního umění. Kladla jsem si otázku, jestli v lůně společnosti existuje bytost schopná mít radost, že vydělala sto milionů jenů, nebo která by ztrátu stejné sumy oplakávala.

Jako ty nuly měli zaměstnanci v Jumimotu svou cenu pouze za jinými čísly. Všichni kromě mě, kterážto jsem nedosahovala ani hodnotu nuly.

Dny ubíhaly a já tu stále nebyla k ničemu. Nijak zvlášť mi to nevadilo. Měla jsem dojem, že na mě zapomněli, což nebylo nepříjemné. Seděla jsem u svého stolu a četla pořád dokola listiny, které mi Fubuki dala k dispozici. Byly nesmírně zajímavé – kromě jedné, což byl úplný seznam zaměstnanců: byla tam uvedena jejich příjmení, rodná jména, místo a datum narození, jméno případné choti nebo chotě a dětí s datem narození u každého z nich.

Samy o sobě nebyly tyto údaje nikterak fascinující. Když však máte pořádný hlad, zachutná vám i suchá kůrka: ve stavu nečinnosti a zbytečnosti, v němž se nacházel můj mozek, připadal mi ten seznam pikantní jako bulvární časopis. Po pravdě to bylo jediné lejstro, kterému jsem rozuměla.

Abych vypadala, že pracuji, rozhodla jsem se mu naučit zpaměti. Byla tam asi stovka jmen. Většinou byli zaměstnanci ženatí nebo vdané a otci nebo matkami rodin, což můj úkol ještě ztěžovalo.

A tak jsem studovala: tu jsem skláněla hlavu k učební látce, tu jsem ji zvedala, když jsem si to v duchu přeříkávala. Jak jsem zdvihla hlavu, padl můj pohled vždycky na Fubuki, sedící proti mně.

Pan Saitó mě už nežádal, abych napsala dopisy Adamu Johnsonovi ani nikomu jinému. Vlastně mě nežádal o nic, leda abych mu přinášela šálky kávy.

Když jste začínali v některé japonské společnosti, bylo naprosto běžné začínat očakumi – „funkcí čestného čaje“. Brala jsem ten úkol s tím větší vážností, že byl jediný, který mi připadl.

Velmi rychle jsem poznala zvyklosti každého z úředníků: pro pana Saitó černá káva hned v osm třicet. Pro pana Unadžiho bílá káva a dva cukry v deset hodin. Pro pana Okadu anglický čaj s obláčkem mléka v sedmnáct hodin. Pro Fubuki zelený čaj v devět hodin, černá káva ve dvanáct, zelený čaj v patnáct a poslední černá káva v devatenáct hodin – pokaždé mi s půvabnou zdvořilostí poděkovala.

Tento skromný úkol se stal prvním nástrojem mé zkázy.

Jednou ráno mi pan Saitó oznámil, že viceprezident přijme ve své kanceláři významnou delegaci spřátelené firmy:

„Káva pro dvacet osob.“

Vešla jsem k panu Omoriku s velkým podnosem a byla jsem víc než dokonalá: servírovala jsem každý šálek se zdůrazněnou ponížeností a odříkávala přitom jednotvárně nejvybranější z obvyklých formulí, klopila oči a ukláněla se. Existoval-li nějaký řád za zásluhy při očakumi, museli by mi ho udělit.

Mnoho hodin poté delegace odešla. Tu se ozval hromový hlas obrovitého pana Omočiho:

„Saitó-san!“

Viděla jsem, jak pan Saitó rázem vyskočil, zesinal a běžel do viceprezidentova doupěte. Za stěnou se rozléhalo řvaní obézního muže. Nebylo rozumět, co říká, ale nezdálo se to právě laskavé.

Pan Saitó se vrátil se ztrhanou tváří. Při pomyšlení, že váží třetinu váhy svého útočníka, projel mnou vůči němu hloupoučký nával něhy. Právě v tu chvíli mě k sobě povolal – zuřivým hlasem.

Následovala jsem ho do jedné prázdné kanceláře. Mluvil se mnou tak zlostně, že až koktal:

„Hluboce jste rozladila delegaci spřátelené firmy! Podávala jste kávu a používala při tom obratů, které navozovaly dojem, že mluvíte perfektně japonsky!“

„Ale já nemluvím tak špatně, Saitó-san.“

„Mlčte! Jakým právem se hájíte? Pan Omoči se na vás velice zlobí. Vytvořila jste na dnešní ranní schůzi nesnesitelnou atmosféru: jak by mohli mít naši partneři pocit důvěry v přítomnosti bělošky, která mluví jejich řečí? Od této chvíle už japonsky nemluvíte.“

Vyvalila jsem na něj oči.

„Prosím?“

„Už neumíte japonsky. Je to jasné?“

„Ale vždyť jsem byla do společnosti Jumimoto přijata právě díky znalosti vaší řeči!“

„To je mi jedno. Přikazuji vám, abyste už japonsky nerozuměla.“

„To je nemožné. Takového příkazu nemůže nikdo uposlechnout.“

„Vždycky se dá uposlechnout. To by měly západní mozky pochopit.“

A jsme doma, pomyslela jsem si, než jsem mluvila dál:

„Japonský mozek je pravděpodobně s to přinutit se nějakou řeč zapomenout. Západní mozek k tomu není uzpůsoben.“

Tento bláznivý argument připadal panu Saitó přijatelný.

„Přesto se pokuste. Aspoň to předstírejte. Dostal jsem ohledně vás rozkazy. Rozuměla jste?“

Řekl to suchým, příkrým tónem.

Po návratu ke svému stolu jsem se musela tvářit velice divně, protože Fubuki na mě vrhla něžný, neklidný pohled. Dlouho jsem zůstala skleslá a v duchu přemýšlela, jak se zachovat.

Nejlogičtější bylo dát výpověď. Přesto jsem se k tomu rozhodnutí nemohla odhodlat. V očích člověka ze Západu by na tom nebylo nic potupného; v očích Japonce by to znamenalo ztratit tvář. Byla jsem v podniku sotva měsíc. Přitom jsem podepsala smlouvu na rok. Odchodem po tak krátké době bych se v jejich i ve svých očích nadobro zneuctila.

Tím spíš, že jsem neměla nejmenší chuť odejít. Dostat se k této společnosti mě stálo velké úsilí: studovala jsem tokijský obchodní jazyk, dělala testy. Jistě, nikdy jsem neměla ambice stát se hvězdou mezinárodního obchodu, ale vždycky jsem v této zemi toužila žít, ctila jsem ji od prvních idylických vzpomínek, které jsem si zachovala z dětství.

Zůstanu.

Bylo tedy záhodno přijít na způsob, jak příkazu pana Saitó uposlechnout. Zkoumala jsem svou šedou kůru a hledala nějakou geologickou vrstvu, v níž by se dařilo amnézii: jsou v mé neuronové pevnosti nějaké kobky na zapomínání? Žel, ta stavba obsahuje pevná i slabá místa, strážní věžičky a průrvy, jámy a vodní příkopy, ale nic, kam by bylo možné pohřbít řeč, kterou jsem kolem sebe neustále slyšela.

Jestliže ji nejsem schopná zapomenout, mohu to aspoň předstírat? Pakliže je řeč jakýmsi lesem, mohu za francouzskými buky, anglickými lipami, latinskými duby a řeckými olivovníky skrývat obrovitost japonských kryptomerií, jimž by v tomto případě pojmenování vskutku sedělo?

Mori, příjmení Fubuki, znamená les. Snad proto jsem na ni v té chvíli upřela rozpačitý pohled? Všimla jsem si, že se na mě neustále tázavě dívá.

Vstala a naznačila mi, abych šla za ní. V kuchyňce jsem se zhroutila na židli.

„Co vám řekl?“ zeptala se.

Vylila jsem jí své srdce. Mluvila jsem zajíkavým hlasem, měla jsem slzy na krajíčku. Nezdařilo se mi zadržet nebezpečná slova:

„Nenávidím pana Saitó. Je to darebák a idiot.“

Fubuki se trochu usmála:

„Není. Mýlíte se.“

„Samozřejmě. Vy, vy jste laskavá, v ničem nevidíte zlo. Přece aby mi dal takový příkaz, musí být…“

„Uklidněte se. Ten příkaz nevychází od něj. Předával instrukce pana Omočiho. Neměl jinou volbu.“

„V tom případě je pan Omoči tím…“

„Je velmi zvláštní,“ skočila mi do řeči. „Co byste chtěla? Je to viceprezident. Nic nezmůžeme.“

„Mohla bych si o tom promluvit s prezidentem, s panem Hanedou. Jaký je to člověk?“

„Pan Haneda je skvělý člověk. Velice inteligentní a velice dobrý. Ovšem abyste si k němu šla stěžovat, to bohužel nepřichází v úvahu.“

Měla pravdu, věděla jsem to. Přeskočit byť jedinou hierarchickou příčku směrem nahoru bylo nemyslitelné – tím spíš jich přeskočit tolik. Měla jsem právo oslovit jedině svou přímou nadřízenou, což byla právě slečna Mori.

„Jste moje jediné útočiště, Fubuki. Vím, že pro mě nemůžete udělat nic moc. Ale děkuji vám. Pouhý lidský postoj z vaší strany je pro mě učiněným dobrodiním.“

Usmála se.

Zeptala jsem se jí na ideogram jejího rodného jména. Ukázala mi svou vizitku. Pohlédla jsem na kandži a vykřikla jsem:

„Sněhová bouře! Fubuki znamená ,sněhová bouře‘! To je moc krásné jméno.“

„Narodila jsem se za sněhové bouře. Rodiče v tom viděli znamení.“

Hlavou mi proběhl seznam Jumimoto: Mori Fubuki, narozená 18. ledna 1961 v Naře… Byla dítětem zimy. Najednou jsem si představila sněhovou bouři nad úchvatně krásným městem Nara, nad jeho nesčetnými věžemi – což není normální, že se tato nádherná žena narodila v den, kdy se krása oblohy snesla na krásu země?

Vyprávěla mi o svém dětství v Kansai. Já jí vyprávěla o svém, zprvu jsem ho prožívala v téže provincii nedaleko Nary ve vsi Šukugawa poblíž hory Kabuto – a při oživení vzpomínek na ta mytologická místa mi vhrkly slzy do očí.

„Jak jsem šťastná, že jsme obě dětmi Kansai! Tam bije srdce starého Japonska.“

Tam bilo také moje srdce ode dne, kdy jsem ve věku pěti let vyměnila japonské hory za čínskou poušť. Onen první exil mě poznamenal tak silně, že jsem se cítila s to přijmout všechno, abych znovu splynula se zemí, o níž jsem si tak dlouho myslela, že z ní pocházím.

Když jsme se vrátily ke svým protilehlým stolům, neměla jsem v rukou žádné řešení svého problému. Představa, jaké je a jaké bude mé postavení ve společnosti Jumimoto, byla nejasnější než kdy předtím. Velice mě však upokojovalo vědomí, že jsem kolegyní Fubuki Mori.

Bylo tedy třeba dělat, že pracuji, aniž by se zdálo, že rozumím jedinému slovu z toho, co se říká kolem mě. Od nynějška jsem podávala šálky kávy a čaje bez sebemenší zdvořilostní fráze a bez odpovědi na poděkování pracovníků. Ti o mých nových instrukcích nebyli zpraveni a divili se, že se přívětivá bílá gejša proměnila v němou rybu, grobiánskou jako nějaká Yankee.

Očakumi mi bohužel nezabíralo mnoho času. Aniž jsem koho požádala o radu, rozhodla jsem se rozvážet poštu.

Znamenalo to projíždět s obrovským vozíkem mnoha rozlehlými kancelářemi a předat každému jeho korespondenci. Tato práce mi báječně vyhovovala. Zaprvé jsem při ní využívala svých jazykových znalostí, poněvadž většina adres byla psána v ideogramech – když ode mne byl pan Saitó hodně daleko, netajila jsem, že umím japonsky. Zadruhé jsem přišla na to, že jsem se seznamu zaměstnanců neučila zpaměti nadarmo: byla jsem s to nejenom identifikovat sebebezvýznamnější úředníky, ale také svého úkolu využít k tomu, abych jim případně popřála všechno nejlepší k narozeninám, jim nebo jejich manželce nebo potomkům.

S úsměvem a malou úklonou jsem třeba řekla: „Zde je vaše pošta, pane Širanai. Vše dobré vašemu Joširovi k narozeninám, dnes jsou mu tři roky.“

Vyneslo mi to pokaždé užaslý pohled.

Rozvoz pošty mě stál spoustu času, protože jsem musela projet celým podnikem a ten zabíral dvě poschodí. S vozíkem, který tak příjemně zvyšoval mé sebevědomí, jsem neustále jezdila výtahem. Měla jsem to moc ráda, protože hned vedle místa, kde jsem na výtah čekala, bylo obrovské okno. Hrála jsem hru, jíž jsem říkala „nořit se do pohledu“. Přitiskla jsem nos k oknu a v duchu padala dolů. Město byla daleko pode mnou: než se rozplácnu na zemi, mohu si v klidu prohlížet fůru věcí.

Objevila jsem své poslání. Moje mysl při této prosté, užitečné, lidské a rozjímání podporující činnosti přímo rozkvetla. Byla bych to ráda dělala celý život.

Pan Saitó mě povolal do své kanceláře. Slízla jsem to zaslouženě: provinila jsem se vážným přečinem iniciativy. Přisvojila jsem si funkci, aniž jsem požádala o svolení svou přímou nadřízenou. Navíc skutečný firemní poštovní zřízenec, přicházející odpoledne, byl na pokraji nervového zhroucení v domnění, že má být propuštěn.

„Ukrást někomu jeho práci je velmi špatný čin,“ vytkl mi právem pan Saitó. Bylo mi líto, že ona slibná kariéra je tak rychle zmařena. Navíc znovu vyvstala otázka, co budu dělat.

Dostala jsem nápad, který mi v mé naivitě připadal geniální: za svého potulování podnikem jsem si všimla, že v každé kanceláři je plno kalendářů, které nejsou skoro nikdy à jour, buď že malý červený pohyblivý rámeček nebyl posunut na správné datum, nebo že list toho kterého měsíce nebyl obrácen.

Tentokrát jsem neopomněla požádat o svolení.

„Smím udržovat kalendáře à jour, pane Saitó?“

Odpověděl ano, aniž tomu věnoval pozornost.

Ráno jsem pak procházela každou kanceláří a posouvala malý červený rámeček na patřičné datum. Měla jsem práci: byla jsem posunovačka-obracečka kalendářů.

Zaměstnanci podniku si mého triku začali ponenáhlu všímat. Měli z toho vzrůstající legraci.

Ptali se mě:

„Jak to jde? Nejste tím vyčerpávajícím úkolem příliš unavena?“

Odpovídala jsem s úsměvem:

„Je to strašné. Beru vitamíny.“

Tuhle práci jsem milovala. Měla tu nevýhodu, že mě zaměstnávala příliš krátce, umožňovala mi však jezdit výtahem, a tedy nořit se do pohledu. Navíc bavila mé publikum.

Vrcholu bylo v tomto ohledu dosaženo na rozhraní měsíce února a března. Postrčit červený rámeček toho dne nestačilo: musela jsem únorovou stránku otočit, ne-li utrhnout.

Zaměstnanci různých kanceláří mě vítali, jako se vítá nějaký sportovec. Vraždila jsem únorové měsíce velkými samurajskými gesty s mimikou nelítostného boje s obrovskou fotografií zasněžené hory Fudži, zdobící v kalendáři společnosti Jumimoto ono roční období. Potom jsem bitevní pole opouštěla s vyčerpaným výrazem a se zdrženlivou hrdostí vítězného válečníka za bujarého veselí nadšených glosátorů.

Pověst o mé slávě došla k uchu pana Saitó. Čekala jsem, že budu za své šaškování velkolepě setřena. Takže jsem si připravila obhajobu:

„Dal jste mi přece svolení udržovat kalendáře à jour,“ začala jsem, ještě než mě stihl jeho výbuch vzteku.

Odpověděl mi beze zlosti, tónem prosté nespokojenosti, jak bylo jeho zvykem.

„Ano. Můžete pokračovat. Ale už se při tom nepředvádějte; zaměstnanci pak nejsou dost soustředění.“

Byla jsem překvapena lehkostí výtky. Pan Saitó pokračoval:

„Tohle mi okopírujte.“

Podal mi obrovský svazek stránek formátu A4. Muselo jich být asi tisíc.

Vložila jsem balík do podavače kopírky a ten svůj úkol provedl s příkladnou rychlostí a ochotou. Odevzdala jsem originál a kopie svému nadřízenému.

Zavolal mě zpět.

„Ty kopie jsou trochu mimo střed,“ pravil a ukázal mi jednu stránku. „Udělejte to znovu.“

Vrátila jsem se ke kopírce přesvědčena, že jsem zřejmě stránky do podavače založila nepořádně. Věnovala jsem tomu tentokrát maximální péči: výsledek byl bezvadný. Znovu jsem své dílo přinesla panu Saitó.

„Zase nejsou přesně na střed,“ řekl.

„To není pravda!“ vykřikla jsem.

„Říct něco takového svému nadřízenému je hrozná hrubost.“

„Promiňte. Ale dávala jsem pozor, aby ty kopie byly dokonalé.“

„A nejsou. Podívejte se.“

Ukázal mi jeden list, jemuž se podle mě nedalo nic vytknout.

„Kde je chyba?“

„Tady, podívejte se: není to úplně rovnoběžné s okrajem.“

„Myslíte?“

„Když vám to říkám!“

Hodil svazek do koše a otázal se:

„Vy pracujete s podavačem?“

„Jistě.“

„Tím se to vysvětluje. Nesmíte používat podavač. Není docela spolehlivý.“

„Pane Saitó, bez podavače mi bude trvat celé hodiny, než to zvládnu.“

„V čem je problém?“ usmál se. „Vždyť jste právě neměla co dělat.“

Pochopila jsem, že je to trest za výstup s kalendáři.

Odebrala jsem se ke kopírce jako na galeje. Pokaždé jsem musela podavač zdvihnout, uložit tam s úzkostlivou přesností stránku, stisknout tlačítko a prohlédnout si výsledek. Když jsem ke své trestanecké práci nastoupila, bylo patnáct hodin. V devatenáct hodin jsem ještě nebyla hotová. Čas od času přicházeli zaměstnanci: pokud potřebovali víc než deset kopií, pokorně jsem je požádala, aby byli tak laskaví a použili kopírky stojící na opačné straně chodby.

Mrkla jsem se na obsah toho, co rozmnožuji. Když jsem zjistila, že jde o řád golfového klubu, jehož je pan Saitó členem, myslela jsem, že se potrhám smíchy.

Chvíli poté se mi chtělo spíš plakat při pomyšlení na ubohé nevinné stromy, jimiž můj pan šéf tak mrhá, aby mě potrestal. Představila jsem si japonské lesy svého dětství, javory, japonské cedry a jinany, kácené jedině proto, aby potrestaly bytost tak bezvýznamnou, jako jsem já. A vzpomněla jsem si, že příjmení slečny Fubuki znamená les.

Tu přišel pan Tenši, vedoucí sekce mléčných výrobků. Měl stejné postavení jako pan Saitó, který byl zase vedoucím sekce celopodnikového účetnictví. Překvapeně jsem na něj pohlédla: vyšší kádr jeho významu – a on si někoho nepošle, aby mu udělal kopie?

Sám mi na mou němou otázku odpověděl:

„Je osm hodin. Jsem jediný člen své kanceláře, který ještě pracuje. Ale poslyšte, proč nepoužijete podavač?“

S pokorným úsměvem jsem mu vysvětlila, že jde o výslovný příkaz pana Saitó.

„Rozumím,“ řekl a podle tónu bylo jasné, jak to myslí.

Zdálo se, že uvažuje, a pak se mě náhle zeptal:

„Vy jste Belgičanka, že ano?“

„Ano.“

„To se právě hodí. Plánuji s vaší zemí něco velice zajímavého. Mohla byste pro mě udělat malý průzkum?“

Podívala jsem se na něj, jako se člověk dívá na Mesiáše. Vysvětlil mi, že jedna belgická kooperativa vyvinula postup, jak máslo zbavit tuků.

„Věřím na odtučněné máslo,“ podotkl. „Má to budoucnost.“

V tu ránu jsem objevila, že na to mám názor.

„Vždycky jsem si to myslela!“

„Přijďte za mnou zítra do mé kanceláře.“

Kopírování jsem dokončila jako v transu. Otvírala se přede mnou velká kariéra. Položila jsem svazek stránek A4 panu Saitó na stůl a odešla jsem s pocitem vítězství.

Jen jsem příštího rána přišla do společnosti Jumimoto, řekla mi Fubuki ustrašeně:

„Pan Saitó si přeje, abyste ty stránky znovu okopírovala.“

Rozesmála jsem se a vysvětlila své kolegyni, jakou hru se mnou podle všeho náš šéf rozehrál.

„Jsem si jistá, že na ty nové kopie ani nepohlédl. Udělala jsem každou zvlášť, na milimetr přesně. Ani nevím, kolik hodin mi to trvalo – a to všechno kvůli řádu jeho golfového klubu!“

Fubuki mě něžně a rozhořčeně politovala:

„On vás týrá!“

„Nic si z toho nedělejte! Mám z něj legraci.“

Vrátila jsem se ke kopírce, s níž jsem to už začínala umět, a svěřila práci podavači: byla jsem přesvědčena, že pan Saitó vyřkne rozsudek, aniž se na mou práci podívá. Dojatě jsem pomyslela na Fubuki: Je tak laskavá! Štěstí, že ji tu mám!

V podstatě přišla nová schválnost pana Saitó ve vhodnou chvíli: den předtím jsem strávila víc než sedm hodin kopírováním tisíce stránek, jedné po druhé. Poskytovalo mi to skvělé alibi pro hodiny, které dnes strávím v kanceláři pana Tenšiho. Podavač splnil úkol v deseti minutách. Odevzdala jsem celý svazek a utíkala do sekce mléčných výrobků.

Pan Tenši mi dal adresu belgické kooperativy:

„Potřeboval bych úplnou, co možná nejpodrobnější zprávu o tom novém odtučněném másle. Můžete si sednout do kanceláře pana Saitamy: je na služební cestě.“

Tenši znamená „anděl“; pomyslela jsem si, že panu Tenšimu to jméno báječně sedí. Nejen mi dává šanci, ale navíc jsem od něj nedostala žádné instrukce: ponechal mi tedy volnou ruku, což je v Japonsku něco výjimečného. A s tou iniciativou přišel, aniž se koho zeptal na radu: bylo to pro něj velké riziko.

Byla jsem si toho vědoma. Proto také jsem k panu Tenšimu rázem pojala bezmeznou oddanost, jakou je každý Japonec povinován svému šéfovi a kterou jsem nebyla s to pocítit vůči panu Saitó a panu Omočimu. Pan Tenši se najednou stal mým velitelem, mým bojovým kapitánem: byla jsem hotova bít se za něj až do samého konce jako samuraj.

Vrhla jsem se do boje za odtučněné máslo. Časový posun mi neumožňoval zatelefonovat do Belgie ihned, začala jsem tedy průzkumem u japonských spotřebních středisek a jiných ministerstev zdravotnictví, abych zjistila, jak se vyvíjely zvyklosti obyvatelstva co do spotřeby másla a jaké vlivy tyto změny mají na výši cholesterolu celého národa. Vyplynulo z toho, že Japonec jí čím dál víc másla a že v zemi vycházejícího slunce se stále víc šíří obezita a kardiovaskulární choroby.

Jakmile mi to čas v Evropě umožnil, zavolala jsem do oné malé belgické kooperativy. Silný místní přízvuk mě dojal jako nikdy. Mému krajanovi lichotilo, že má na drátě Japonsko, a projevil dokonalou kompetenci. Za deset minut jsem dostala dvacetistránkový fax s francouzsky psaným expozé o novém postupu při odtučňování másla, na nějž měla belgická kooperativa autorské právo.

Vypracovala jsem zprávu století. Začínala průzkumem trhu: spotřeba másla u Japonců, vývoj od roku 1950, paralelní vývoj zdravotních poruch spojených s nadměrným požíváním máselného tuku. Načež jsem popsala staré způsoby odtučňování másla, novou belgickou technologii, její značné výhody atd. Jelikož jsem to musela sepsat v angličtině, vzala jsem si tu práci domů: na vědecké výrazy jsem potřebovala slovník. Celou noc jsem nespala.

Příští den jsem přišla do podniku o dvě hodiny dřív, abych zprávu opsala na stroji a odevzdala ji panu Tenšimu, aniž bych kvůli tomu přišla pozdě na své místo v kanceláři pana Saitó.

Ten si mě hned zavolal:

„Prohlížel jsem ty kopie, které jste mi včera večer nechala na stole. Děláte pokroky, ale ještě to není dokonalé. Udělejte to znovu.“

A hodil hraničku papírů do koše.

Sklonila jsem hlavu a uposlechla jsem. Dalo mi práci, abych se nezasmála.

Pan Tenši za mnou přišel ke kopírce. Blahopřál mi s veškerou vřelostí, kterou mu dovolovala zdvořilost a jeho uctivá zdrženlivost.

„Je to skvělá práce a vypracovala jste ji mimořádně rychle. Chcete, abych na schůzi oznámil, kdo je autorem?“

Byl to člověk mimořádně šlechetný: kdybych ho požádala, byl by ochoten dopustit se profesionální chyby.

„Hlavně to ne, pane Tenši. Uškodilo by to vám i mně.“

„Máte pravdu. Na některé z příštích schůzí bych nicméně mohl pana Saitó a pana Omočiho upozornit, že byste mi mohla být užitečná. Myslíte, že by se to pana Saitó dotklo?“

„Naopak. Podívejte se na ty balíky zbytečných kopií, které mi poroučí dělat, abych byla z jeho oddělení co nejdéle pryč: je jasné, že se mě snaží zbavit. Bude nadšen, že mu k tomu poskytnete příležitost, už mě nesnáší.“

„Nebudete se tedy zlobit, přisvojím-li si otcovství vaší zprávy?“

Jeho postoj mě ohromoval: nic ho nenutilo mít takové ohledy k poskokovi mého druhu.

„Ale pane Tenši, pro mě je to čest, že si ji přejete přisvojit.“

Rozešli jsme se s pocity hluboké vzájemné úcty. Hleděla jsem s důvěrou do budoucnosti. Brzy bude konec absurdního šikanování ze strany pana Saitó, konec kopírky a zákazu mluvit mou druhou mateřštinou.