AMÉLIE

NOTHOMBOVÁ

Kyselina sírová

MLADÁ FRONTA

Přeložila Lucie Šavlíková

Copyright © Editions Albin Michel – Paris 2005

Translation © Lucie Šavlíková, 2011

ČÁST PRVNÍ

1

Nastala chvíle, kdy už jim utrpení druhých nestačilo.

Potřebovali z něj mít podívanou.

K tomu, aby člověka zatkli, nebylo třeba žádné zvláštní kvalifikace. Zátahy se dělaly všude možně, odveden byl každý bez výjimky. Jediným kritériem byla příslušnost k lidské rase.

Toho rána se Pannonika procházela v botanické zahradě. Přišli pořadatelé a pročesali park křížem krážem. Dívka se náhle ocitla v nákladním autě.

Bylo to ještě před prvním vysíláním; nikdo nevěděl, co ho čeká. Všichni hlasitě protestovali. Na nádraží je nahnali do dobytčích vagonů. Pannonika si všimla, že je natáčejí – kamery je sledovaly na každém kroku a neztratily ani zrnko z jejich strachu.

Uvědomila si, že vzpoura by nebyla k ničemu, naopak by televizi přišla vhod. Celou cestu si tedy zachovávala chladnou hlavu. Kolem ní plakaly děti, hudrali dospělí, sípali starci.

Vysadili je v táboře ne nepodobném nacistickým lágrům z nedávné minulosti, až na jeden zjevný rozdíl – tady byly všude nainstalovány kamery.

2

K tomu, aby se člověk stal pořadatelem, také nebylo zapotřebí žádné zvláštní kvalifikace. Vedení nechalo předstoupit uchazeče a vybíralo z nich jedince „s nejvýmluvnějším obličejem“. Ti pak museli vyplňovat různé psychologické dotazníky.

Přijali i Zděnu, která v životě neuspěla u žádné zkoušky. Byla proto na svůj úspěch patřičně hrdá. Teď může říkat, že pracuje v televizi. Je jí dvacet, nemá školy, a už dostala první zaměstnání; okolí se jí konečně přestane posmívat.

Vysvětlili jí, v čem pořad spočívá, a chtěli vědět, jestli ji to šokuje.

„Ne,“ odpověděla. „Je to prostě síla.“

Lovec lebek se zamyslel a prohlásil, že o to přesně jde.

„Lidi to chtějí,“ dodal. „Vyumělkovanost, komedie, s tím je konec.“

Prošla i dalšími zkouškami, v nichž prokázala schopnost bít neznámé osoby, bezdůvodně je urážet, prosadit si autoritu a nedat se obměkčit nářky.

„Důležité je ctít veřejnost,“ řekl jeden z vedoucích činitelů. „Žádný divák si nezaslouží, abychom jím pohrdali.“

Zděna souhlasila.

Dosadili ji do funkce kápa.

„Budou vás oslovovat kápo Zděno,“ oznámili jí.

Ten vojenský titul se jí líbil.

„Sekne ti to, kápo Zděno,“ ocenila svůj odraz v zrcadle.

Už si přitom ani neuvědomovala, že ji natáčejí.

3

V novinách se nepsalo o ničem jiném. Úvodníky zapáleně tepaly, svědomí národa se rozhořčovalo.

Diváci si hned po prvním díle vyžádali pokračování. Pořad se střízlivým názvem „Koncentrace“ dosáhl rekordní sledovanosti. Nikdy předtím nebylo možné pozorovat hrůzu v přímém přenosu.

„Aspoň se něco děje,“ říkali lidé.

A kamera měla co natáčet. Klouzala svýma mnohočetnýma očima po barácích, v nichž byli vězňové umístěni. Byly to hotové latríny s jedním slamníkem nad druhým. Komentátor líčil zápach moči a vlhký chlad, který televize bohužel zprostředkovat nedokázala.

Každý kápo dostal několikaminutový prostor k prezentaci.

Zděna nevycházela z úžasu. Kamera měla oči jen pro ni celých pět set vteřin. A za jejím umělým okem se skrývaly miliony skutečných diváků.

„Využijte téhle příležitosti, kdy můžete na lidi zapůsobit,“ upozorňoval kápy jeden z pořadatelů. „Oni ve vás vidí jenom zrůdy, ukažte jim svou lidskou tvář.“

„Nezapomeňte také, že televize může být hlásnou troubou pro ty z vás, kdo mají nějaké ideje a ideály,“ připomněl jiný organizátor s potměšilým úsměvem jasně naznačujícím, že se těší, jaká zvěrstva jim vypadnou z úst.

Zděna přemýšlela, jestli má nějaké ideje. Zmatek, který jí panoval v hlavě a který vznešeně nazývala myšlením, ji však neohlušil natolik, aby si odpověděla kladně. Nicméně usoudila, že jí to přece nic neudělá, když vzbudí v lidech sympatie.

Jde o všeobecně rozšířenou naivitu: lidé si neuvědomují, jak je televize dokáže zošklivit. Když si Zděna připravovala před zrcadlem svoji chvalořeč, vůbec ji nenapadlo, že k ní kamera nebude tak shovívavá jako její vlastní odraz.

4

Diváci netrpělivě čekali, až se kápové začnou představovat. Věděli, že je budou moct nenávidět a že kápové budou jejich nenávist vyhledávat, že jim dokonce poskytnou k opovržení dostatek argumentů.

Nezklamali se. Kápové svou podlostí předčili jejich očekávání.

Obzvláštní odpor v nich vzbuzovala jedna mladá žena s hrubými rysy, která se jmenovala Zděna.

„Je mi dvacet, snažím se sbírat zkušenosti,“ prohlásila. „Člověk by neměl mít vůči ‚Koncentraci‘ hned předsudky. Ostatně, já si myslím, že bychom nikdy neměli soudit, protože kdo jsme, abychom soudili? Až skončí natáčení, třeba za rok, bude mít smysl si na to udělat názor. Teď ale ne. Já vím, možná si říkáte, že to, co tu těm lidem děláme, není normální. A já se ptám: co je to normálnost? Co je dobro a zlo? Je to otázka kultury.“

„A vy byste, kápo Zděno,“ přerušil ji pořadatel, „chtěla zažívat, co tu zažívají vězni?“

„To je nefér otázka. Především nevíme, co si vězňové myslí, protože se jich na to nikdo neptá. Možná si nemyslí nic.“

„Když rozříznete živou rybu, nekřičí. Vyvozujete z toho, že nic necítí, kápo Zděno?“

„Tak ten je fakt dobrej, to si musím zapamatovat!“ hýkala smíchy, a snažila se tím získat sympatie. „Víte, já si myslím, že tu nejsou zavření jen tak pro nic za nic. Říkejte si, co chcete, podle mě není náhoda, když se člověk dostane na stranu slabších. Každopádně já nejsem žádná fajnovka a stojím na straně silnějšího. Už ve škole jsem to takhle měla. Na školním dvoře se tvořily skupinky takových těch slípek a fiflen, ale k těm já nikdy nepatřila, byla jsem s těma tvrdýma. Nepotřebovala jsem, aby mě někdo litoval.“

„Vy myslíte, že se vězni snaží vzbudit lítost?“

„To je víc než jasné. Oni tu přece hrají klaďase.“

„Výborně, kápo Zděno. Děkujeme vám za upřímnost.“

Dívka zmizela ze záběru a byla sama omámená tím, co řekla. Netušila, že má v hlavě tolik myšlenek. Radovala se, jak perfektní dojem asi udělala.

Noviny se předháněly v hanobení nihilistického cynismu všech kápů, a obzvláště kápa Zděny; nad jejím moralizováním zůstával rozum stát. Autoři úvodníků se neustále vraceli k té perle, kterou představoval její výrok o kladné roli vězňů. Čtenáři v dopisech označili její výstup za ztělesnění samolibé hlouposti a nedostatku lidství.

Zděna vůbec nechápala, proč se na ni valí taková vlna opovržení. Ani na okamžik ji nenapadlo, že by se vyjádřila nějak špatně. A tak z toho vyvodila, že diváci i novináři jsou obyčejní měšťáci, kterým vadí její nedovzdělanost, a příčinu jejich rozhořčených reakcí viděla v nenávisti k lumpenproletariátu. A já si jich ještě vážím! říkala si pro sebe.

Ostatně, velmi záhy si jich vážit přestala. Její uznání patřilo už jen a pouze pořadatelům. Oni mě aspoň nesoudí. Důkazem je, že mi platí. A platí mi dobře. Opět chyba: pořadatelé jí pohrdali. Bavili se na její účet. A platili jí špatně.

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ

1

2

3

4

ČÁST DRUHÁ

ČÁST TŘETÍ

ČÁST ČTVRTÁ

ČÁST PÁTÁ