Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Amanda Quick: Oči plné snů

Vydání první

Copyright © 2013 by Jayne Ann Krentz

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2013 jako svou 1826. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Dream Eyes

vydaného nakladatelstvím G. P. PUTNAM’S SONS,

a member of Penguin Group (USA) Inc. v roce 2013

Český překlad © 2013 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Přebal a vazba © 2013 Ricardo a Baronet

Ilustrace na přebalu © 2013 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Tisk a vazba: , s. r. o., Český Těšín

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-816-3

BARONET

Praha 2013

Amanda Quick

Oči plné snů

Pro Franka, jako vždy s láskou.

Poděkování

Velice děkuji Stephenu Castlovi, vedoucímu kurzů v National Association of Underwater Instructors (NAUI), instruktorovi z Public Safety Diving Association (PSDA) a instruktorovi z TDI. Vlastní společnost AAI Neptune Divers v Las Vegas a je v tomto oboru nejlepší. Jsem mu vděčná za jeho technické rady a pomoc. Také mohu s hrdostí prohlásit, že je to můj bratr. Opravdu se hodí mít v rodině takového odborníka. Veškeré chyby, které v textu najdete, padají jen a jen na mou hlavu.

1

Mrtvý potápěč byl zaklíněn jako kost v kamenném hrdle podvodní jeskyně, které se říkalo Zrůda. Tělo – stále s kyslíkovou bombou a regulátorem, ploutvemi, kompenzátorem vztlaku a maskou – se mírně hýbalo v jemném proudu. Jedna ruka v rukavici stoupala a padala v přízračném varování.

Vrať se.

Pro Judsona Coppersmithe však nebylo návratu.

Místní obyvatelé ostrova tvrdili, že zatopená jeskynní nestvůra polyká potápěče po tuctech. Adrenalinoví nadšenci, kteří byli natolik hloupí, že ignorovali značky před vstupem, se v nezmapovaném labyrintu podvodních chodbiček nikdy nedostali daleko. Ti chytřejší se vrátili včas. Avšak exploze v suché části jeskyně uzavřela venkovní východ a tuto možnost úniku zrušila. Jeho jedinou nadějí bylo pokusit se proplavat Zrůdou až do moře.

Neexistovala větší neprostupná temnota než uvnitř podvodní jeskyně. Voda však byla neskutečně průzračná. Paprsek baterky prořezával hlubokou noc jako laser a zastavil se na tom těle.

Připlaval blíž a sundal mrtvému muži kyslíkovou bombu. Ulevilo se mu, když zjistil, že se vrazi neobtěžovali vypustit oběti vzduch. Sundal ji z nateklého těla, strčil si ji do podpaží a zabavil také potápěčovu baterku. Celou dobu ho zpoza masky vyčítavě sledovaly mrtvé oči.

Promiň, kámo, ale tobě už ta výstroj není k ničemu. Mně možná taky nepomůže, ale aspoň získám trochu času navíc.

Pomalu proplul kolem těla a namířil ostré světlo do kroutící se kamenné chodby. Touha plavat co nejrychleji ho skoro přemohla. Ale impulzivní rozhodnutí by ho mohlo zabít stejně jistě jako nedostatek kyslíku. Přiměl se pár vteřin jen se tak vznášet.

A pak to ucítil, slabý, ale vytrvalý tah proudu. Buď to bude záchranné lano, nebo falešná naděje, která ho přivede do náruče smrti. Vklouzl do proudu ultračisté vody a nechal ji, aby ho zavedla hlouběji do bludiště.

Ostrované tvrdili, že existuje nějaký východ do moře. Že před lety prokázali jeho existenci pomocí jednoduchého testu s barvou. Do jeskynního jezírka totiž nalili jakousi barvicí látku, která se pak objevila nedaleko na pobřeží. Ostrov byl však protkaný jeskyněmi a nikdo nedokázal najít místo, kde by se dalo vyjít z podzemí. Spousta potápěčů při tom hledání utonula.

V první kyslíkové bombě, kterou popadl, když se musel potopit do vody, mu začínal docházet kyslík, dýchalo se mu těžce. Byla skoro prázdná. Sundal ji a velice opatrně ji položil na kamenný převis. Poslední, co teď potřeboval, bylo zvířit usazeniny na zemi. Kdyby se tak stalo, vyplýtval by drahocenný čas čekáním, až proud pročistí ten nepořádek. Čas znamenal spotřebování kyslíku. A toho neměl nazbyt. Ve skutečnosti existovala značně obrovská pravděpodobnost, že mu vzduch nevystačí bez ohledu na to, jak pečlivě bude hospodařit s tou jedinou komoditou, jež znamená život či smrt.

Nasadil si dýchací přístroj toho mrtvého muže a čekal, vyplul trochu výš. V zaplavených jeskyních býval občas proud silnější právě v horní části tunelu.

Pak to znovu ucítil, jemný neviditelný tah, jenž ho vedl hlouběji do vodního labyrintu.

O něco později – odmítal se podívat na hodinky, protože by to stejně k ničemu nevedlo – začala slábnout baterka. Používal ji tak dlouho, jak jen to šlo, ale paprsek rychle mizel. Kolem něho se sevřela nekonečná noc. Až do této doby neměl s tmou nikdy žádný problém. Paranormální noční zrak mu umožňoval vidět i bez pomoci normálního světla. Za jiných okolností by přirozené parazáření ze skal stačilo osvětlit okolí. Avšak podivná záře, jež se objevila v jeskyni, a exploze, která následovala, mu popálila smysly a oslepila ho. Netušil, jestli jsou ty účinky trvalé, a nemělo smysl si s tím teď dělat hlavu. Na ztrátě talentu nezáleží, jestli se nedostane ze zaplavených katakomb živý.

Zápasil s baterkou, kterou sundal z mrtvého těla, a skoro ji upustil, jak se ji snažil rozsvítit. Z ledové vody byl celý neohrabaný. Tenké třímilimetrové oblečení mu poskytovalo jen omezenou ochranu. Ačkoliv se ostrov nacházel v Karibiku, voda v jeskyni byla sladká a teplota v této hloubce nepříjemně nízká.

O deset minut později zahnul za roh a zjistil, že kamenná chodba, kterou proplouval, se drasticky zužuje. Musel si sundat bombu a prostrčit ji otvorem. Sám se jím protlačil jen tak tak. Z děsivé představy, že by se tam zasekl – neschopný pohybu tam nebo zpátky – se mu rozbušilo srdce. Náhle spotřebovával kyslík ještě rychlejším tempem.

A pak se ocitl na druhé straně. Chodba se zase rozšiřovala. Postupně dostal dýchání opět pod kontrolu. Škoda už však byla vykonána. Spotřeboval spoustu kyslíku.

První znamení, že ho proud unáší správným směrem, zaregistroval ve chvíli, kdy si všiml, že kdysi křišťálově průzračná voda začíná být trochu zakalená. Byla to známka, že došel do bodu, kdy se sladká voda z řeky na povrchu setkává s mořem. Stále však zbývala spousta věcí, která se mohla pokazit. Pořád bylo docela dobře možné, že najde východ, jen aby zjistil, že se jím neprotáhne. Pokud se tak stane, stráví své poslední minuty jako odsouzenec zírající přes kamenné mříže svého vězení do letního slunce prosvítajícího tropickým mořem.

Druhá baterka pomalu umírala a zanechávala ho napospas absolutní temnotě. Instinktivně se pokusil zapojit svůj talent. Bez úspěchu. Stále byl slepý.

Mohl jen následovat proud. Pomalu plaval, s rukama nataženýma, aby se nedostal do blízkého kontaktu s kamennými zdmi jeskyně.

V jednu chvíli, aby se trochu povzbudil, si vyndal regulátor z úst na tak dlouho, aby ochutnal vodu. Nebylo pochyb o tom, že je slaná. Už se ocitl v mořské jeskyni.

Když zahlédl první tlumenou záři prosvítající nekonečným královstvím noci, zauvažoval, jestli nemá halucinace. Byla to opodstatněná obava vzhledem ke smyslové dezorientaci způsobené naprostou tmou a faktem, že vdechuje poslední zbytky kyslíku. Možná že je to to tajemné jasné světlo, jež popisují ti, kteří přežili svou smrt. V tomto případě bude následovat smrt skutečná.

Jedno bylo jisté. Jestli přežije, už nikdy nebude považovat sluneční paprsky za samozřejmé.

Slabá záře postupně narůstala. Plaval rychleji. Už neměl co ztratit.

2

„Jdeš pozdě,“ oznámil duch v zrcadle. „Už jsem mrtvá.“

Z těch slov nezaznívalo žádné obvinění, jen klidné konstatování faktu. Doktorka Evelyn Ballingerová byla za svého života vždy logická a klidná, nejhlubší vášně si schovávala pro práci. Nebyl důvod, proč by jí smrt změnila osobnost. Toto vědomí však nijak neupokojilo hrůzný strach a pocit viny, které zamrazily Gwen Frazierovou až do morku kostí. Kdyby jen ten e-mail otevřela včera v noci místo dnes ráno.

Kdyby. To nejzoufalejší slovo ve všech jazycích.

Přešla přecpanou místnost s tlustými závěsy, kterou Evelyn proměnila v kancelář. Ve všech pokojích v domě byla tma. Evelyn sluneční světlo moc nemilovala. Tvrdila, že ji ruší při práci.

Gwenin pohyb po místnosti rozvířil nehybný vzduch. Křišťálové zvonečky visící ze stropu se otřásly a vykouzlily děsivou melodii, jež jako by vycházela přímo ze záhrobí. Při tom zvuku se Gwen zježily chloupky na zátylku.

Ve dveřích za ní zoufale zamňoukal Max, Evelynina urostlá šedá kočka, jako by se dožadoval, aby Gwen tu situaci spravila. Smrt se však spravit nedala.

Tělo leželo na podlaze vedle stolu. Evelyn bylo krátce přes sedmdesát, byla to vysoká žena značných proporcí, která se oblékala podle staré módy jako spousta dalších obyvatel malého městečka Wilby v Oregonu. S dlouhými šedými vlasy, bohatými batikovanými sukněmi a křišťálovými šperky byla vzorem výstřední osoby, jíž Gwen soukromě přezdívala hippie styl.

Evelyniny modré oči zíraly bez života do stropu. Brýle na čtení ležely na podlaze. Vedle ruky se nacházela nějaká fotografie. Dírka nahoře na obrázku naznačovala, že pochází z korkové nástěnky nad stolem. Na těle nebyly žádné známky krve či pohmoždění.

„Žádné zranění, jak sis jistě všimla,“ konstatoval zrcadlový duch. „Co nám to napovídá?“

„Vždycky v roli učitele,“ prohlásila Gwen. „Nemůžeš si pomoct, že?“

„Už nemá smysl se měnit, nemyslíš, drahá? Zopakuji svou otázku. Co nám napovídá nedostatek známek po zranění?“

„Může jít o přirozené příčiny. Bylo ti sedmdesát dva let, byla jsi diabetička, která neustále jedla to, co neměla, a pokud šlo o léky, tak sis s nimi hlavu nedělala. Odmítala jsi zhubnout a jediné cvičení byly občasné procházky podél řeky.“

„Ach, ano, řeka,“ pronesl duch tiše. „Nezapomeneš na řeku či na vodopády, že ne, drahá?“

„Ne,“ hlesla Gwen. „Nikdy.“

Věděla, že není naděje, ale přesto se přiměla zkontrolovat pulz. Nahmatala jen strašlivý chlad a absolutní klid smrti. Pomalu se zvedla na nohy.

„Ta scéna vypadá strašlivě povědomě, že?“ nadhodil duch. „Připomíná to události před dvěma lety.“

„Ano,“ souhlasila Gwen. „Připomíná.“

„Další osoba zapojená do výzkumu je mrtvá a zřejmě z přirozených příčin. Trochu náhoda, nemyslíš?“

Gwen se zadívala na zjevení v zrcadle. Duchové vypadali vždy jako vznášející se chomáčky dýmu – nikdy neměli ostré a jasné kontury jako fotografie. Ve většině případů byly přízraky, s nimiž se setkala, cizinci, ale pár z nich znala příliš dobře. Evelyn Ballingerová se nyní k tomu krátkému seznamu přidala. Evelyn byla její učitelka a zároveň přítelkyně.

„Omlouvám se,“ řekla Gwen duchovi. „Tvůj e-mail jsem si přečetla až dnes ráno. Okamžitě jsem ti zavolala. Když jsi telefon nezvedala, věděla jsem, že se něco stalo.“

„Samozřejmě že ano, drahá.“ Duch se uchechtl. „Jsi psychotronička.“

„Skočila jsem do auta a odjela hned za tebou. Ale ze Seattlu jsou to čtyři hodiny.“

„Nesmíš se obviňovat, drahá,“ prohlásil duch. „Nemohla jsi nic udělat. Stalo se to včera v noci, jak vidíš. Pracovala jsem tady v kanceláři. Vzpomínáš, že jsem byla vždy noční sova.“

„Ano,“ přikývla Gwen. „Vzpomínám si. Tvůj e-mail dorazil asi kolem druhé ráno.“

„Ach, ano, samozřejmě. To už jsi spala.“

Jenomže nespala, pomyslela si Gwen. Přecházela po malém bytě a snažila se zaplašit obrazy ze snu. Od smrti Zandera Taylora už uběhly dva roky, ale každé léto na konci srpna se jí zdály noční můry. Její talent na lucidní snění jí umožňoval ovládat sny do jisté míry, ale nedokázala je potlačit úplně. Pokaždé když sledovala ty strašlivé obrazy z jeho smrti, probudila se se stejným nervy drásajícím pocitem, že Taylorovým pádem do vodopádů to neskončilo.

„Byla jsem vzhůru,“ prozradila Gwen. „Ale e-mail jsem nekontrolovala.“

Odstoupila od těla a vyndala z kabelky telefon. Max znovu zamňoukal a máchl ocasem.

„Promiň, Maxi. Nemůžu nic udělat. Je příliš pozdě.“

Zdálo se, že Maxe její odpověď neuspokojila. Pozorně ji sledoval svýma zelenozlatýma očima.

Soustředila se na vyťukávání čísel na pohotovost a snažila se nedívat do zrcadla. Povídat si s duchy nebylo moc dobré. Ostatní lidé – potenciální milenci stejně jako přátelé – z toho byli nanejvýš nervózní. Duchové přece neexistovali. Povídala si jen sama se sebou a snažila se rozluštit vzkazy, které její podivná forma intuice zachytávala na místě násilné smrti.

Obvykle se takovým konverzacím snažila vyhnout, protože byly neuvěřitelně frustrující. Přece jen nemohla mrtvým nijak pomoct. To byl úkol pro policii.

Před lety si uvědomila, že když vidí duchy v zrcadlech, oknech, na vodních hladinách a dalších reflexních površích, znamená to, že se nachází na jistém tmavém místě na světě, jež je plné silné energie zanechané v okamžicích násilné smrti. Jak říkalo staré přísloví, vražda po sobě zanechá skvrnu. Nebyla však polda nebo školený vyšetřovatel. Byla jen paranormální poradkyně, která interpretovala sny klientů a přivydělávala si bokem sepisováním scénářů pro nízkorozpočtové televizní seriály. Nemohla udělat nic, čím by zajistila mrtvému spravedlnost.

„Až se Wesley Lancaster dozví o mé smrti, nejspíš bude chtít, abys o tom napsala scénář do jeho pořadu,“ řekl duch v zrcadle. „Už to úplně vidím. Byla tato samotářská paranormální vyšetřovatelka zavražděna nadpřirozeným způsobem? Existuje nějaké spojení mezi tajemnými úmrtími, jež se v tomtéž městečku odehrála před dvěma roky?“

„Rušíš mě,“ prohlásila Gwen. „Snažím se zavolat policii.“

„Proč se vůbec obtěžuješ? Obě víme, kam to povede. Policie usoudí, že jsem zemřela z přirozených příčin.“

„Což je klidně možné.“

„Ale tvoje intuice ti napovídá, že jsem byla zavražděna stejně jako ostatní.“

„Má intuice už mě kdysi poslala špatným směrem,“ namítla Gwen.

„Přemýšlíš nad tím, co se stalo před dvěma lety, že?“

„Samozřejmě. Myslela jsem na to celou noc i při jízdě ze Seattlu.“

Gwen se otočila k duchovi v zrcadle zády a soustředila se na rázný hlas operátorky.

„Z jakého důvodu voláte?“ zeptala se žena.

„Právě jsem našla tělo své staré přítelkyně,“ oznámila Gwen. „Doktorky Evelyn Ballingerové.“

„Ballingerové? Té bláznivé stařenky, která žije na Miller Road?“

„Jsem si jistá, že vaše profesionalita bude inspirací pro všechny operátory po celém světě,“ odsekla Gwen.

Oddrmolila holá fakta a potvrdila adresu.

„Vozy už jsou na cestě,“ prohlásila operátorka. „Vaše jméno, madam?“

„Gwendolyn Frazierová.“

„Prosím, zůstaňte na místě, madam.“

„Nikam nejdu.“

Gwen ukončila hovor a uvažovala, jestli dorazí i Harold Oxley, náčelník policie ve Wilby. Nejspíš ano. Je to přece jen malé městečko.

Když se obrátila zpět k zrcadlu, paranormální vidina zapískala.

„Nikdo kromě tebe a vraha neví, že jsem byla zavražděna, nemluvě o tom, že jsem byla zabita paranormálními prostředky. Pachatel nebude nikdy dopaden, pokud s tím něco neuděláš.“

Přesně jako posledně, pomyslela si Gwen.

„Já nic nezmůžu,“ namítla. „Nejsem policista ani soukromý vyšetřovatel.“

„Ne, ale dlužíš mi to, nemyslíš? Když jsi byla zavřená na Sluneční akademii, naučila jsem tě, jak zacházet se svým talentem. A byla jsem to já, kdo ti našel práci na scénářích pro Noci mrtvých. Byly jsme přítelkyně. A tentokrát je to jiné, že? Před dvěma lety jsi neznala žádné paranormální detektivy. Ale teď víš o jisté bezpečnostní poradenské firmě, jež se specializuje na paranormálno, není-liž pravda?“

Na povídání si s duchy bylo protivné, že se to spíš podobalo samomluvě, pomyslela si Gwen. A právě to se teď dělo.

Zaklapla telefon a hodila ho zpátky do kabelky. Poprvé si všimla, že je na stole nějaké prázdné místo. Vrstvička prachu lemovala prostor, kde předtím ležel notebook.

„Vzal tvůj počítač,“ oznámila. Uvažovala o tom. „Možná šlo o vloupačku.“

„V tom případě bych nejspíš byla zabita mnohem tradičnějším způsobem, nemyslíš?“ zeptal se duch. „Možná zbraní nebo nožem nebo ranou do hlavy.“

„Došlo tady k nějakému násilí, to cítím, ale nejsou tu žádné známky po boji, a ty by ses přece bránila.“

„Ne kdyby mě někdo zaskočil,“ podotkl duch.

„Došlo tu k násilí, ale je možné, že smrt nastala následkem infarktu nebo mrtvice z šoku nad vloupáním.“

Duch se usmál. „Ale jediná věc, která chybí, je můj počítač. Víš stejně dobře jako já, že to nebyl nijak zvlášť cenný a moderní přístroj. Na židli leží můj starý batoh. Proč se nepodíváš, jestli mi zloděj nevzal peníze a kreditní karty?“

Gwen přistoupila k židli a zvedla opotřebovaný drobný batůžek. Křišťálové zvonečky se znovu rozezvučely a vydaly další sérii strašidelných tónů. Max se přikrčil ve dveřích, sklopil uši a znovu zamňoukal.

V Evelynině peněžence bylo padesát dolarů a dvě kreditky. Gwen vrátila batoh na židli. Tolik tedy k teorii vloupání.

„Pokud jde o další motivy, tak mě přece znáš,“ pokračoval duch. „Neobchodovala jsem vzadu za domem s drogami. Nepěstovala jsem v lesíku za dvorkem marihuanu. Měla jsem ráda své šperky z křišťálu, ale nic z toho není nijak cenné.“

„Taky jsi měla telefon.“ Gwen se otočila na patě a propátrala pokoj. „Ale nikde ho nevidím.“

„Zmizel jako můj počítač.“

„Mobily jsou malé. Může být kdekoliv. Možná je v kuchyni nebo v ložnici.“

V dálce zahoukaly sirény. Znělo to, jako by operátorka vyslala do terénu celou skupinu vozidel. Gwen si uvědomila, že na pátrání po ztraceném mobilu nemá moc času.

Prošla pracovnu a rychle pozotvírala zásuvky. Po telefonu ani stopa.

Sirény se blížily. Gwen zabouchla poslední zásuvku a prošla kolem Maxe na chodbu. Kočka pospíchala za ní.

Zastavila se ve vchodu do kuchyně a krátce ji prolétla pohledem. Starobyle obložená kuchyňská linka byla prázdná až na řadu keramického nádobí a starodávný kávovar.

Otočila se a vyběhla schody, s Maxem v patách, a rychle prolétla dvěma menšími ložnicemi. Když na příjezdové cestě zaburácelo první hlídkové auto, scházela právě dolů.

Pospíšila si zpět do kanceláře. Zvonečky nervózně řinčely, jako by byly netrpělivé, že se nic moc neděje.

„Do poledne bude má smrt největší novinkou v městečku,“ poznamenal duch. „Takový rozruch tu nebyl od chvíle, kdy před dvěma lety zemřeli Mary, Ben a Zander.“

„Mezi tvou smrtí a tím, co se stalo před těmi roky, nemůže být žádná souvislost,“ namítla Gwen.

„Jsi si tím jistá?“

„Už jsou to dva roky.“

„Ale tobě se o tom pořád zdá, zvlášť v téhle části roku, že? Celou dobu víš, že jeden kousek skládačky stále chybí.“

Gwen odtáhla jeden ze závěsů. Srdce jí pokleslo, když uviděla, jak Harold Oxley vyprošťuje svou obrovskou zakulacenou postavu zpoza volantu jednoho z hlídkových vozidel. Oči mu stínily tmavé sluneční brýle, poznala však, že uplynulé dva roky si na tom muži vybraly svou daň. Drobné úsilí dostat se z vozu stačilo, aby jeho široká kulatá tvář nabrala nezdravého odstínu rudé. Košile se mu napínala přes zaoblené břicho. Pohyboval se ztuhle, jako člověk, kterého trápí klouby. Zbraň na boku však byla velká jako vždy a nic nenasvědčovalo tomu, že by přijal paranormální vysvětlení tohoto úmrtí otevřeněji než před dvěma lety.

Gwen nechala závěs spadnout zpátky na místo a otočila se. Zarazila se při pohledu na fotografii na podlaze. Nespadla jen tak z korkové nástěnky, pomyslela si. Vypadá to, jako by ji Evelyn strhla v okamžiku smrti, když se hroutila na podlahu.

„Je to důležité, drahá,“ řekl duch. „Proč by jinak ležela přímo vedle mé ruky?“

Gwen ten snímek zvedla a zadívala se na sedm lidí na skupinovém snímku. Ona stála jako třetí od konce v dolní řadě. Obrázek byl pořízen před dvěma lety, krátce předtím, než začaly ty vraždy. Mary Hendersonová a Ben Schwartz tam byli taky. Stejně jako Zander Taylor. Všichni se usmívali do objektivu.

„Měla jsi tu fotku přišpendlenou na nástěnce,“ řekla. „Proč je teď na podlaze?“

„Zajímavá otázka,“ prohlásil duch.

Na hlavní dveře autoritativně zabušila těžká pěst. Gwen schovala fotku do kabelky a prošla chodbou. Max ťapkal za ní.

Otevřela dveře.

„Náčelníku Oxley,“ pozdravila zdvořile.

Harold Oxley si strhl sluneční brýle a zadíval se na ni s výrazem, kterým dal jasně najevo, že není jejich setkáním o nic nadšenější než ona.

„Cindy říkala, že na pohotovost volala Gwendolyn Frazierová,“ prohlásil Oxley. V nabručeném hlase se ozývala pochmurná rezignace. „Doufal jsem, že to byla jen souhra náhod.“

„Evelyn byla má přítelkyně,“ prozradila Gwen. Usilovně se snažila mluvit chladným, klidným a nevinně znějícím hlasem. „Zůstaly jsme v kontaktu.“

„Před dvěma lety jsme se my dva sešli nad třemi mrtvými těly. Vy jste odjela z města a za celou dobu, co jste byla pryč, nedošlo k žádným nevysvětleným úmrtím. Vrátíte se do města a zase je tu další tělo. Co s tím mám podle vás dělat?“

„Před dvěma lety jste usoudil, že všichni ti tři lidé zemřeli přirozeným způsobem,“ prohlásila. Snažila se ovládnout, věděla však, že to vypadá, jako by mluvila zpoza zaťatých zubů. Tolik tedy k té nevinnosti.

„Ne v případě Taylora.“ Oxley podezíravě přimhouřil hnědé oči. „Skočil do vodopádů a utopil se.“

„Tvrdil jste, že to byla sebevražda.“

„Mhmm. Dneska budu chtít vaši výpověď.“

„Samozřejmě.“

Za Oxleym přišli ke dveřím mladý strážník a dva lékaři. Ti s sebou nesli nástroje a lehátko.

Oxley nakoukl do chodby. „Kde je?“

„Ve své pracovně.“ Gwen uhnula z cesty a otevřela dveře. „Je to vpravo.“

Oxley, mladý strážník a lékaři prošli kolem ní a Maxe a zmizeli za rohem.

Gwen stála na chodbě a pozorovala lehký letní deštík padající rovnoměrně na stromy kolem domu. Poslouchala ruch a tlumené hlasy vycházející ze vzdáleného konce chodby.

Max přitiskl své velké tělo k její noze. Shýbla se a podrbala ho za ušima.

„Vím, že ti bude chybět,“ řekla jemně. „Mně taky.“

Po chvíli si vzpomněla na fotografii, kterou našla na podlaze. Otevřela kabelku a obrázek vyndala. Znovu si prohlédla všechny tváře na obrázku. Nešlo si to nespočítat. Tři z lidí, na něž se dívala, zemřeli před dvěma lety, a teď byla mrtvá i fotografka, tedy Evelyn.

Gwen fotografii otočila a uviděla, že na zadní straně jsou naškrábaná dvě slova. Zrcadlo, zrcadlo.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Poděkování

1

2