Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Anna Randol: Tajemství polibku

Vydání první

Copyright © 2012 by Anna Clevenger

Published by arrangement with Avon, an imprint of HarperCollins Publishers

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2013 jako svou 1827. publikaci

Přeloženo z anglického originálu A Secret in Her Kiss

vydaného nakladatelstvím Avon Books, New York (USA), v roce 2012

Český překlad © 2013 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Přebal a vazba © 2013 Ricardo a Baronet

Ilustrace na přebalu © 2013 Accornero, Franco via Agentur Schlück GmbH.

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Tisk a vazba: , s. r. o., Český Těšín

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-817-0

BARONET

Praha 2013

Anna Randol

Tajemství polibku

Mému manželovi,

úžasnějšímu než všichni hrdinové,

které si dovedu představit.

Poděkování

V  první řadě bych ráda poděkovala své báječné agentce Kevan Lyonové, jedné z nejfikanějších a nejnoblesnějších dam vydavatelské branže.

Také by tahle kniha nikdy nevyšla bez Tessy Woodwardové a její ochoty bojovat za neobvyklou historickou romanci. Tvoje bleskurychlé redigování, Tesso, povzneslo tuhle knížku na úplně novou úroveň.

Své kritické partnerce, kolegyni a autorce romancí Ashley Marchové děkuji za přátelství a snahu dosáhnout toho, abych psala stejně krásně jako ona.

Mým pokrevním sestrám (všem šesti) a sestrám spisovatelkám (ano, myslím vás, Jocelyn, Jinhee a Suzie) děkuji za to, že mě udržely při zdravém rozumu a poskytly ozvučnou desku všem mým šíleným nápadům.

A konečně bych ráda poděkovala mámě za nesčetné hodiny redigování a za to, že se nebála klást drsné otázky, které mě přiměly vracet se a měnit věci k lepšímu.

Bez vás všech bych to nikdy nedokázala!

Kapitola 1

Belgie 1815

Poslední sud se zásobami s bouchnutím dopadl do omšelé veslice.

Ošlehaný námořník si popotáhl okraj pletené čapky. „Vrátím se pro vás na to šup, pane.“

Major Bennett Prestwood přikývl a muž odhodil tlusté lano, které drželo člun u přístavního můstku. Vesla zaskřípala o bok člunu, pak se ponořila do vody a vytvářela za sebou zčeřené brázdy, zatímco námořník odvážel zásoby k fregatě vojenského námořnictva, kotvící v zátoce.

Bennett máchnutím ruky zahnal dva racky, kteří se uvelebili na cestovní truhle. Bylo to možná maličko ponižující, nastupovat na palubu až po soleném hovězím, ale pokud to znamenalo návrat do Anglie, beze všeho by se nalodil i po přístavních krysách.

Zhluboka se nadechl. Přístav Ostende smrděl. Smrděl rybinou a špínou. Znovu vtáhl vzduch do plic. Vánek však nečpěl tlejícím lidským masem naloženým v louhu. A nepřinášel křik raněných.

Na několik hodin má dovolenou z pekla. Nemusí kopat hroby. Nemusí získávat informace o žádné armádě. Nemusí zabíjet nepřátele.

Ale až se ocitne v Anglii, nastane konec klidu.

Bennett si pro sebe zavrčel, až vyděsil starou žebračku, shánějící almužny nebo kapsy, které by vykradla, nebo snad obojí. Hodil do jejího oprýskaného hliněného pohárku zbytek svých peněz. Brzy už bude doma.

Pak zabije svého švagra.

Bennettova ruka sevřela hladký kožený jílec meče, ošoupaný tak, až pod kůží hmatem cítil chladný kov. Už s tím měl skoncovat. Zamýšlel původně pohřbít smrt spolu s mrtvolami svých padlých mužů v blátivých polích u Waterloo.

Jenže pak dostal dopis od matky.

Setřel si popílek a prach z obličeje a vytáhl z kapsy zmačkaný papír. Matka svým roztomilým způsobem líčila běžné rodinné klípky. Mladšího bratra už zase vyhodili z Etonu. Bratranci se vydávají na cesty po Evropě. Sestra Sophia se smířila s manželem a vrátila se na jeho panství. Bennettovi ztuhla čelist, když četl už po sté tuhle poslední řádku. Zmuchlal papír a hodil ho do vody přístavu. Už ho nepotřeboval. Ta věta se mu vpálila do mysli.

Zatraceně, proč ji neposlal dál? Bylo by jí líp v indické divočině než u toho šmejda, za kterého se provdala.

Jak ji manžel přiměl k návratu? Další zlomené žebro? Slib, který bude dodržovat, jen dokud si zase nepřihne?

Jestliže se nedokáže držet co nejdál od něj ona, pak se Bennett postará, aby se její manžel držel co nejdál od ní.

Zastavil před ním velký, ebenově černý kočár a zablokoval mu výhled na loď. Bennett se napjal, ruka mu opět sklouzla k meči u pasu.

Dveře kočáru se otevřely. „Přisedněte si na chviličku, Prestwoode.“

Bennett zaťal zuby, když uslyšel ten nosový hlas. Zatraceně, u všech všudy, teď ne. „Co chcete, generále?“

„Jen si s vámi promluvit pár slov.“

Lež. Generál Caruthers je od armádní rozvědky; u něj není nikdy nic jednoduché.

„Je to rozkaz, Prestwoode.“

Bennett vyšplhal do šera kočáru. Caruthers se na něj usmál, výraz mu napjal měkké, tvarohovité těsto obličeje. „Napijete se, majore?“ Z přihrádky ve stěně kočáru vytáhl dvě sklenky.

„Ne.“

Caruthers si nalil do sklenice trochu brandy ze stříbrné polní láhve. „Právě proto jsem vás nikdy neodloudil od vašeho regimentu. Neumíte vycházet s lidmi.“

Nechtěl vycházet s lidmi. Potřeboval se dostat na tu loď.

„Ale vždycky plníte rozkazy a tahle vlastnost mi připadá užitečná.“

V Bennettových útrobách se usadila hrůza, když generál vyndal z desek po svém boku list papíru a téměř se zbožnou úctou si ho uhladil na klíně. Pak ho podal Bennettovi.

Bennett podržel papír před sebou na délku paže, vůbec netoužil zaplétat se do dalších Caruthersových nesmyslů. Přesto však dokument upoutal jeho pozornost. Neobsahoval rozkazy. „To je motýl.“

Generál přikývl a podbradek mu nadšeně nadskočil. „Přesně tak! To je právě to geniální. Podívejte se důkladněji.“

V týle Bennettovy lebky se ozývala dunivá bolest. Nechtěl už mít nic společného s tajnostmi a lží. A přesto, protože měl druhý muž vyšší hodnost, napjal zrak.

Nic se nezměnilo. Motýl byl pořád jen oslavovaný hmyz, byť obratně vyvedený inkoustem. Po pravdě řečeno, víc než obratně. Bennett zvedl kresbu do zamženého čtverce odpoledního světla, jež pronikalo tlustým skleněným oknem. Delikátní tvoreček seděl na větvi a vypadal nachlup tak, jako by se měl každou chvíli třepetavě vznést a odletět. Jak jen to malíř dokázal? Bennett nakláněl papír ze strany na stranu a stejně nedokázal určit, v čem je trik.

Caruthers se poťouchle usmál. „Na to nikdy nepřijdete.“

Bennett spustil papír, rád, že si generál jeho zdlouhavé pozorování špatně vyložil.

Caruthersovy prsty se zarývaly do tlustých stehen a oči mu svítily.

Bennett vzdychl a vstoupil do oprátky. „Tak tedy dobrá. Povězte mi, co je tak zvláštního zrovna na tomhle motýlovi.“ Položil si kresbu na koleno.

Generál přejel prstem malý úsek čar u špičky křídla. „Je to na křídlech. Tady.“ Sáhl pod sedadlo, vytáhl velkou lupu a podržel ji nad kresbou.

„Do horoucích pekel.“ Pod zvětšovacím sklem se zaostřily miniaturní linie, linie, jež bezpochyby představovaly kótování a obranné body nějakého vojenského opevnění. „Kde to je?“

„Nová turecká pevnost u řeckého pohraničního města Ainos ve Středomoří.“

„Jak tu informaci získal?“

Generálovu tvář zkřivil neklid. Odkašlal si. „Nezískal. Získala. Nedávno jsme si všimli, že ten malíř je ve skutečnosti žena.“

Bennett si založil paže na hrudi. „Jak přesně se vládě Jeho Veličenstva podařilo přehlédnout tenhle nepatrný detail?“

Generál Caruthers si odkašlal ještě dvakrát. „No, zdá se, že vládní agent v Konstantinopoli předpokládal, že žena předávající kresby není malíř, nýbrž malířova služebná.“

„Co je zač? Nějaká řecká vlastenka?“

Generálova tvář se dotčeně zvrásnila. Škubl mosazným knoflíkem na svém rukávu. „Abych řekl pravdu, nedávno vyšlo na světlo boží, že je to Britka. Jistá Mari Sinclairová.“

Angličanka? Proč není v bezpečí v Anglii, kam patří? „Co dělá v srdci Osmanské říše?“ Turci nebyli ke špionům zrovna hodní. A muka, jež by dokázali způsobit špionce, byla ještě nekonečně horší.

„Její otec je nepříliš známý archeolog, jistý sir Reginald Sinclair. Provádí v té oblasti vykopávky.“

Bennett se pokusil vybavit si cokoli o dotyčné rodině, ale to jméno mu nic neříkalo. Znovu se zadíval na kresbu. „Smím-li se zeptat, pane, proč mi to ukazujete?“

Generál se usmál. „Už jste pro nás plnil úkoly.“

Ano, už dříve byl pověřen úkoly, ale to šlo o likvidaci nepřátel. Obrázek se zmačkal v Bennettově pěsti. „Nezabíjím ženy.“

Generál se zamračil a odebral mu kresbu dřív, než ji stihl ještě víc poškodit. „Ne, ne. Vlastně naopak. Udržíte slečnu Sinclairovou naživu.“

To docela určitě nebyl Bennettův obor. „Nebylo by o trochu lepší přenechat to ministerstvu zahraničí? Je to přece jedna z jejich agentek, ne?“ Veslice se začala vracet k přístavu a on měl v úmyslu ocitnout se na její palubě, až odtud znovu vypluje. Musí přivést Sophii k rozumu, a pokud se mu to nepodaří, prohnat jejímu manželovi hlavu kulí.

„Vlastně není. Je to přírodovědkyně, která studuje rostliny a hmyz a podobně.“

„Odmítla pro ně pracovat?“ Možná má ta ženská přece jen špetku rozumu.

„Je trošičku… nezávislá. Nosí obrázky, jenom když chce.“ Generál pokračoval: „Ministerstvo zahraničí pověřilo jednoho muže dohledem nad ní, ale jeho ochrana je přinejlepším kusá. Armáda má o ty kresby zájem, takže jsme sdělili ministerstvu zahraničí, že jsme zařídili, aby pracovala pro nás.“ Naklonil se k Bennettovi, jeho slova zbarvil důvěrný tón. „Turci se rozpadají zevnitř. Snaží se honem honem budovat pevnosti, aby se udrželi v Řecku i v ostatních teritoriích, ale nemají na to dost financí. Rusko se jim laskavě snaží pomáhat.“

Nádhera. Ta bláznivá ženská se ocitla uprostřed jakéhosi politického mocenského boje. „Za jakým účelem?“

„Rusko se už dávno chtělo uchytit ve Středomoří. Tímhle uspořádáním se ocitají v ideální situaci, jestliže Turci padnou. My samozřejmě nijak netoužíme po tom, aby se tomuhle roztomilému kamarádství dařilo.“

Jedna věc pořád ještě nedávala smysl. „Jestli nepracuje pro ministerstvo zahraničí, proč je ochotná pracovat pro nás?“

Caruthers vrátil sklenku do skříňky pod svým sedadlem. „Ujistili jsme ji, že jí ta spolupráce bude ku prospěchu.“

Aha, ku prospěchu nepochybně vyjádřenému ve zlatě. „Najděte si někoho jiného.“ Neměl času nazbyt, aby ochraňoval ženu, jež považuje peníze za důležitější než vlastní bezpečí.

Do generálovy tváře se vetřel podrážděný výraz. „Nemožné. Vy máte něco, co nemá nikdo jiný. Dokonalé krytí.“

Bennett zvedl obočí.

„Váš bratranec je velvyslanec přidělený do Konstantinopole.“

Zatraceně. Lord Henry Daller. Muž o dvanáct let starší než Bennett. Znal ho velice málo. „Známe se jen letmo.“

Caruthers pokrčil rameny. „Ale ani Turkům, ani Rusům to nebude podezřelé, až přicestujete. Mladý pán, který se jede porozhlédnout po kontinentu, když už je konečně po válce.“

„Proč si myslíte, že slečna Sinclairová potřebuje ochranu?“

Generál se pracně napřímil. „Její totožnost je v ohrožení.“

„A přesto trvá na tom, že bude shromažďovat informace?“ Bennett svraštil čelo. Pak je ta ženská buď blázen, nebo sebevrah – a ani jedno z toho její pravděpodobnost přežití zrovna nezvyšuje.

„Jak už jsem řekl, zajistili jsme si její spolupráci.“

Kolik jí britská koruna platí? Ale jestliže je její totožnost známá, pak je přece operace ve stejném ohrožení jako její život. „Proč neposlat místo ní jiného agenta?“

Caruthers si dychtivě zamnul ruce. „Dokázala získat přístup k plánům, o jakých jsme dřív jenom snili. Nemůžeme se jí vzdát.“

„Takže ji ohrozíme.“

„Ohrozila se sama. Stejně to není nadlouho. Potřebujeme už jen poslední dvě oblasti.“

Bennett ztuhl. „To je směšné. Nebudu si zahrávat se životem slečny Sinclairové.“

„Nemáte na vybranou.“

Už v sobě nosil vinu za to, co potkalo Sophii; neuvrhne slečnu Sinclairovou do dalšího nebezpečí. Obětoval většinu své duše ve službě králi a vlasti. Odmítal se vzdát i toho, co zbývalo. „Mám na vybranou. Vzdávám se své hodnosti.“ Nikdy neočekával, že ta slova pronese, ale nedopustí, aby jich litoval.

Caruthers našpulil rty. „Smůla. Je mi to líto, ačkoliv ne tolik, jako lituji toho, co postihne Everstona a O’Neila.“

Bennett znehybněl. „Co s tím mají společného moji muži?“

„Everston přišel o nohu, že ano? A O’Neil o paži?“

Bennett polkl žluč, která mu stoupala do hrdla.

„Bude pro ně asi těžké najít práci. A chudák O’Neil má navíc doma tři malé děti.“

„Čím mi to vyhrožujete?“

Caruthers si zamnul bradu. „Vyhrožuji? Ccc, ccc, majore. Pouze konstatuji, jak zásadní význam bude mít pro ty raněné penze, a vy víte, jak je parlament vrtkavý. Kdyby byl z nějakého důvodu váš pluk vynechán ze seznamu, který armáda odešle do parlamentu ke schválení financování, byla by to veliká tragédie. Náprava by mohla trvat celá léta. Kolik příslušníků Pětadevadesátého střeleckého bude závislých na penzi?“

Hodně. Náročná dvojrole zvěda a ostrostřelce jeho muže zdecimovala. Snad by mohl najít práci pro Everstona a O’Neila na svém panství, ale co ostatní? Nemůže je nechat umírat hlady ve stokách. Caruthers by navíc svou hrozbu splnil, aniž by kvůli tomu probděl jedinou noc.

„Jak dlouho?“ Otázka ho pálila na rtech jako kyselina.

Caruthers se opřel dozadu, kožené sedadlo zavzralo pod jeho váhou. „Nežádám po vás nic nerozumného. Potřebujeme, aby slečna Sinclairová do měsíce nakreslila dvě pevnosti. Pak se můžete vrátit do Anglie.“

Měsíc. Bennett vrhl další pohled na přístaviště. Námořník čekal ve veslici, vrásčitá tvář vyjadřovala zmatek.

Ke všem čertům, Sophie. Proč podlehl jejím vzlykavým prosbám o utajení? Dal jí slovo, že neprozradí, jak ničemného zacházení se jí dostalo z manželových rukou. A teď ji ten slib na další měsíc vydává na milost a nemilost tomu sadistickému parchantovi.

„Jak zní rozkaz?“

„Zcela jednoduše. Udržte slečnu Sinclairovou naživu tak dlouho, aby stihla nakreslit to, co potřebuju.“

„Pane, já…“

Generálův výraz teď vyjadřoval nespokojenost. „Tohle není žádost, majore. Odplouváte za hodinu.“

Bennett se napřímil a otevřel dveře kočáru dokořán. „Rozkaz, pane.“

Konstantinopol

Bennett pozoroval ženu před sebou – nebo aspoň to málo, co z ní bylo vidět – dohromady jen dvě hnědé oči. Pod křiklavě zlatým hedvábím, halícím celou její postavu, nevykukovalo ani obočí. Její domorodý šat trapně kontrastoval s tradičně anglickým zařízením velvyslancova salonku, hrůzostrašně se tloukl s růžově vyšívanými květy na křesle pod ní. Pampeliška v jednom z matčiných záhonů růží. „Takže souhlasíte s podmínkami?“

Slečna Sinclairová svěsila hlavu, zabořila se ještě hlouběji do mohutného čalouněného křesla. „Ano,“ zatřepetalo slůvko látkou závoje.

„Vím, že je možná otrava vypisovat každé ráno itinerář hodinu od hodiny, ale je to pro vaše bezpečí.“

„Ano, pane.“ Vrhla úzkostlivý pohled na zavřené dveře.

Bennett přešel sem a tam před velkým mramorovým krbem, pak zabubnoval prsty o krbovou římsu. Obě jeho sestry by se mu vysmály do obličeje, kdyby se jim opovážil předložit takový návrh. Očekával aspoň nějaké protesty. Ta částka, kterou jí vláda vyplácí, musí být skutečně značná.

V dusné místnosti se vznášelo trapné ticho. Pohlédl na zavřená okna. Stále ještě ho nenapadala slova, jež by výstižně popsala město Konstantinopol, rozprostírající se pod nimi. Město se ze všeho nejvíc podobalo toaletnímu stolku stárnoucí kurtizány, přetékajícímu nádobkami s růží a kelímky krémů a sem tam proloženému několika cukrkandlovými tyčinkami.

Odkašlal si a přiměl se znovu soustředit na ženu, kterou měl před sebou. Během příštích několika dní by mohli probrat zbytek jeho plánů. Když teď mohou o sobě tvrdit, že se znají, může ji navštěvovat, aniž by budil nepatřičnou pozornost. „To bude prozatím vše. Slečno Sinclairová, bylo mi potěšením vás poznat.“

Vymrštila se ve víru hedvábí a prchala ke dveřím. Bennett spěchal, aby jí je otevřel. Ženina práce se týkala dvou nejbojovnějších národů v Evropě. Představoval si ji kurážnější.

S krátkým, mumlavým rozloučením uháněla ke kočáru čekajícímu za branou.

Bennett se otočil, když uslyšel zacvakání podpatků na mramorové podlaze. V chodbě za ním stál velvyslanec.

Jeho bratranec, lord Henry Daller, pozoroval kočár. „Slečna Sinclairová byla vždycky tak trochu rázovitá, ale nikdy bych nečekal, že bude chodit přestrojená za domorodku. Chudáku. Chránit ji, to bude práce jako vyšitá.“ Uchechtl se a bouchl Bennetta do zad. „Nejspíš se to ale dalo čekat, s ohledem na její původ.“

Bennett zaťal zuby. Klepy. Další důvod, proč dával bitevnímu poli přednost před salonem. Ale i na bitevním poli mělo zásadní význam vyznat se v terénu. Usmál se tedy. „Mluvíš, jako bys toho o ní hodně věděl.“

Daller pokrčil rameny, hladký ledabylý pohyb, o němž Bennett neměl pochybnosti, že je pečlivě propracovaný tak, aby nevyjadřoval souhlas ani odmítnutí. „Je mou povinností znát poddané Jeho Veličenstva žijící v téhle zemi.“ Uhladil si tenký kaštanový knírek, jenž mu zdobil horní ret, a odmlčel se.

Bennett ze sebe vypravil otázku, kterou velvyslanec očividně očekával. „Tak co mi můžeš povědět?“

Velvyslanec odváděl Bennetta ke své pracovně, na rtech mu vytanul mírný blahosklonný úsměv.

Horko v pracovně bylo stejně tísnivé jako v salonku. Bennett se posadil na okraj koženého sedadla. Větší kontakt s křeslem nenavázal ze strachu, aby se k němu nepřilepil, až se pokusí vstát. Choval slabou naději, že snad Daller navrhne, aby si sundali kabáty… ale kdepak, ten se uvelebil ve svém křesle s viditelnou rozkoší. Možná se na to vedro dá zvyknout?

Daller zvedl z psacího stolu stříbrnou tabatěrku se šňupavým tabákem a nabral si trochu na nehet. Vdechl s krátkým frknutím, pak podal tabatěrku Bennettovi.

Bennett odmítl, zavrtěl hlavou. Tak k věci. Zdvořilá konverzace nikdy nebyla uměním, v němž by Bennett obzvlášť vynikal. Nepovažoval za smysluplné marnit čas zbytečným klábosením. „Jaké informace máš o slečně Sinclairové?“

Daller složil špičky prstů k sobě do stříšky. „Aha, naše slečna Sinclairová. Mnohé místní muže přímo okouzlila, ačkoliv já mám za to, že to souvisí spíš s jejím přátelstvím s pašou Esadem než s jinými jejími… půvaby.“

„Kdo je ten paša?“

„Bývalý polní maršál sultánovy armády. Teď slouží jako jeden ze sultánových rádců. Prý se těší důvěře nade všechny ostatní.“

Bennett si tento fakt uložil do paměti. „Je paša přátelsky nakloněný koruně?“

Velvyslanec svraštil čelo. „O nic víc než ostatní místní. Přísahá naprostou poslušnost sultánovi. Ale zřejmě chová ke slečně Sinclairové upřímnou náklonnost. Posledních deset let jí zastupuje otce.“

Kde je její skutečný otec? Nedoprovodil ji sem dnes, jak Bennett očekával.

„Mladí muži si myslí, že udělají na pašu dojem skládáním nevinných veršů na její počest.“

Bennett si potají uhladil předek kabátu, aby se ujistil, že tam není vidět žádná vyboulenina od tenkého svazku zastrčeného v záňadří. Udělal grimasu a spustil ruku. Tohle není třeba; nikdo neví o básních, které se pokouší psát.

„Po pravdě řečeno, vloni tu kolovala jedna dost populární báseň, přirovnávající její oříškové oči k mechem obrostlé skále.“

Bennettovi se zježily všechny chlupy v týle. „Oříškové oči?“

Daller přikývl. „To je její nejvýraznější rys. Taková prazvláštní směsice hnědé, zelené a žluté. Nepochybně po její řecké matce, to ta smíšená krev. Krev se vždycky projeví.“

Ta slečna Sinclairová, s níž se setkal, měla hnědé oči. Ani poloslepý nápadník by je nenazval oříškovýma. Čistě čokoládově hnědé. A jinak toho bylo vidět tak málo, že se nemohl zmýlit.

„Ta žena nebyla Mari Sinclairová.“

Kde tedy je? Byla zajata? Bennett se napjal po celém těle.

Velvyslanec zůstal zírat. „Ovšemže byla.“

„Ta žena měla hnědé oči.“

Daller nevěřícně vykoktal: „Jsem si jistý, že to byl Sinclairův kočár.“

Bennett vstal. Jestli ji zajali Turci, pak už je možná pozdě. „Musím slečnu Sinclairovou najít.“

Snad v důsledku svých diplomatických zkušeností velvyslanec v nastalé krizi jenom přikývl. „Budeme pokračovat později.“

Bennett vykročil z místnosti. Po svém včerejším příjezdu prozkoumal okolí Sinclairovy rezidence. Skromný příbytek ležel jen půldruhého kilometru od velvyslanectví. Při své krátké výpravě zjistil, že kůň mu není valně k užitku na úzkých, přeplněných cestách, spojujících obě budovy. Půjde pěšky. Může tam být dřív, než by mu osedlali koně.

Rovnou dlážděnou vozovku před velvyslanectvím vystřídaly prašné cesty proplétající se mezi dřevěnými a kamennými budovami. Kočáry a ruční vozíky soupeřily o prostor v úzkých uličkách, pomaličku se sunuly a trhaně nadskakovaly, jak se naskytl kousek místa. Držel se na levé straně ulice, využíval nevalný stín, vytvářený převislými prvními patry domů, vyčnívajícími víc než metr nad základy přízemků.

Srdce mu bušilo v uších. Měl včera večer prověřit její bezpečí, místo aby marnil čas zapisováním svých dojmů z Konstantinopole.

Jenže nemohl odolat. Město čímsi způsobovalo, že ho svrběly prsty touhou zachytit to slovy.

Zamířil přes přeplněné tržiště. Řecké, turecké a perské hlasy pokřikovaly a dobromyslně klábosily, přičemž se mísily s množstvím jazyků, které ani zdaleka nedokázal dešifrovat. Kari a šafrán nevýslovné ceny se valily ve voňavé hojnosti ze sudů a hrubých pytlů.

Muži odění v bohatých tkaninách se v tomto prostoru volně mísili s muži neoděnými takřka vůbec. Ženy zahalené splývavými řekami látek nakupovaly a prodávaly po boku mužů, některé s obličeji zakrytými stejně jako předtím falešná slečna Sinclairová, ale stejně mnoho jich tu bylo s odhalenými tvářemi.

Měl se zeptat té ženy, která o sobě tvrdila, že je slečna Sinclairová, jak je to s jejím závojem. Už včera viděl nezahalené ženy. Přičítal však její prapodivný vzhled tomu, že žije příliš dlouho v cizí zemi. Neodpustitelné. Ta chyba ho může stát celou misi. A slečnu Sinclairovou život.

Holínky mu křupaly po kamenité cestě. Kdo je ta neznámá žena? Jestli někdo slečně Sinclairové ublížil, proč poslal jinou ženu, aby zaujala její místo? Možná aby tím získali čas, než si on uvědomí svůj omyl. Dost času, aby slečnu Sinclairovou mučili, dokud se nepřizná ke špionáži.

Nebo dokud se nepřizná ke všemu, co od ní chtějí, jen aby bolest ustala. Bennettovi žhnula záda při vzpomínce na utrpení. A to byli Francouzi proti Turkům učiněná nemluvňata, pokud šlo o mučení.

Když zahýbal k bloku, kde se nalézal Sinclairův příbytek, uviděl přijíždět kočár. Bennett přimhouřil oči. Byl to povoz, který před nedávnem opustil velvyslanectví. V duchu krátce poděkoval za ucpané ulice a schoval se za velkou datlovou palmu na druhé straně ulice.

Z kočáru se se smíchem vynořila žena v zářivě zlatém šatu. Když zamířila k domu, dveře se otevřely a ze stínu klenutého vchodu ji uvítala jiná. Tahle nová žena měla na sobě splývavé modré roucho, podobné jako falešná slečna Sinclairová, ale kučery na její hlavě nezakrýval žádný závoj. Její vlasy nebyly pozoruhodné barvou, dost bezvýraznou hnědí, nýbrž bohatým objemem, splývajícím po zádech.

Žena v modrém přejela pohledem ulici.

Bennett se přitiskl ke hrubé kůře stromu. Nevrhala letmé, těkavé pohledy, jimiž se rozhlížely jeho sestry, když se nechtěly nechat nachytat při nějaké čertovině; bylo to precizní zkoumání zkušeného, ostříleného válečníka. Průzkum terénu. Ujištění, že je nikdo nesleduje.

Bennett napočítal v duchu do deseti a pak zase vykoukl zpoza stromu; žena dokončila prohlídku okolí a vyšla na slunce. Turecky něco rozkázala kočímu. Když se obrátila zpět k domu, slunce jí ozářilo obličej a na okamžik i oči.

Oříškové oči.

Bennettovi ztuhla ramena. Á, slečna Sinclairová, zdá se. Svobodná a nespoutaná. Když ji teď spatřil, nepřipadalo v úvahu, že by si ji ještě někdy s někým spletl. Obě ženy byly sice zhruba stejně vysoké, ale ta druhá se honosila bujnými křivkami, kdežto postava slečny Sinclairové měla vláčné, jemné linie tanečnice.

A také zjevně stejný půvab, s nímž vklouzla do domu.

Prsty se mu zatoulaly ke knížce, kterou měl v kapse, zoufale zatoužil psát. Zachytit její podstatu na papír.

Bennett se vydal přes ulici a zaplašil přitom pokušení. Ona je jeho úkol, ne nějaká zatrachtilá múza.

Od nynějška bude všechno pokračovat buď podle jeho plánu, nebo vůbec ne. Slečna Sinclairová se poučí, a to rychle, že si s ním nebude takhle zahrávat. Jestliže trvá na tom, že bude dál kreslit, pak bude u všech čertů respektovat nebezpečí, jimž se vystavila.

K domu zamířil hubený, snědý muž; měl plavný krok a držel se zpříma.

Bennett se stáhl zpět na své stanoviště za stromem. Jeden z těch nápadníků, o nichž se předtím zmínil velvyslanec? Dveře se před cizincem otevřely dokořán a slečna Sinclairová se k němu rozběhla. Bennett se připravoval na nějaké laciné, okázalé milenecké uvítání. Místo toho se zastavila pár krůčků před mužem. Turek se uklonil, ale ona jeho gesto neopětovala. Tak tedy sluha.

Slečna Sinclairová si přehodila přes vlasy kus látky, sklonila hlavu a něco říkala. Znovu muži pokynula, minula ho a naskočila do kočáru.

Povoz se dal do pohybu.

Co považovala za důležitější než schůzku, která jí má zajistit bezpečnost? Bennett polohlasem zaklel a opustil nevalný stín, jejž mu palma skýtala. Slíbila, že bude pracovat pro britskou armádu. Je nejvyšší čas, aby se naučila poslouchat svého velícího důstojníka.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Poděkování

Kapitola 1