POŘÁDNÉHO TUŇÁKA

Janu Balabánovi

Pořádného tuňáka

aby s námi otřáslo

to nehasnoucí stříbro ryby

plesknuté do listů novin

mrtvých novin na ryby

Pořádného tuňáka

který by stačil na nějaký čas

aby nás zase jednou

záblo v zápěstích

nad těžkým stříbrem světa

pronést ho kolem

strmých zad

bankovních domů

a společně pak doma rozbalit noviny

předvolební držky potřísněné rybinou

vyhlížejí ještě vychcaněji

veliké tělo na mělčině novin

na mělčině stolu

Pořádného tuňáka

až se rozčeří

seprané volány domácího ticha

až si najednou vzpomeneme

co všechno jsme tady sakra

chtěli

• • •

A viděl jsem,

jak vyzáblý

je ten dopis do léčebny,

přestože obsahoval všechny důvody,

pro které má smysl vrátit se zpátky,

sem,

do světa důvodů.

Včera na nataženou ruku

dospívajícího chlapce

navlékli koženou rukavici s dravcem,

žíhaným a němým.

Oba najednou

pocítili

živou váhu.

SÝKORA

První sníh všechno zvýraznil.

Svobodu křovin.

Čtvereční metry jednopokojových bytů.

Tenkost dětí

z rozdělených rodin.

Sýkora vletěla do mého strachu z toho,

že kdybych teď umřel,

bylo poslední moje slovo

lůj.

CHLAPČE

Chlapče!

Viděl jsi mě,

jak si nesu plnou láhev.

Díval ses mi pozorně

na prsty.

Poslouchal jsi,

jak volové kácejí ořešáky v ulici

jeden za druhým,

aby město vypadalo nově.

Včera ti na internetu někdo nabízel

další život.

Mačkal a hladil jsi

svoji čepici,

když se mě tvá matka ptala,

jestli mi něco říká láska.

Máš její oči a moje prsty.

Jsi připraven,

chlapče.

Ještě počkej,

teď kouř z ranní kantýny

stoupá do zmateného pruhu slunce

a mění se

v oranžový kouř.

— — —

Dneska u řeky

řval jsi něco na mě

přes kalné peřeje

a nebylo ti rozumět,

znělo to jako

Darmata!

Ochcaná darmata!

Řeka byla strašně dlouhá,

řval jsi na mě,

chlapče,

mával nahnilou větví

a oči jsi měl doširoka otevřené.

Jako úvěr.

— — —

Nachystal jsem

rajčatový salát na balkóně

v tomhle poddolovaném městě.

Budeš si to pamatovat?

Vzpurná kusová červeň

ve skle misek

na kraji betonové římsy

v srpnu.

Zkrátka slavnost.

Lhal jsem ti po celý čas,

chlapče,

že se netahám s marností.

Že usínám chvíli po tobě

a nepekelcuju po samotách

s varletem holé žárovky u stropu.

Lhal jsem ti,

že chlístance po stěnách

jsou dobré mapy,

že jsem četl smlouvu se světem

a že je psána srozumitelným písmem,

podobným matčinu rukopisu.

Lhal jsem.

Jen rajčata na betonu

jsou pravda.

BOTA

Sundej tu botu.

Poslední dětské číslo.

Na lepidlu návod

výsměšně malým písmem,

budeš ho muset přečíst ty.

Skloněni

nad zasviněnou mokrou botou.

Zdrsníme povrch pryže,

necháme v prasklině pracovat chemický proces.

Uvědom si,

že i naše těla jsou z kyslíku a uhlíku

pradávných hvězd.

Dalekých, osamocených hvězd.

Mluvíš o mamince.

Tak polož prst na smyčku,

slepenou podrážku stáhneme tkanicemi.

Svištící noc,

bláznivě svázaná bota.

Poslední dětské číslo.

ŠTĚKOT

Matka se dívá,

jak syn zase napodobuje retrívra.

On má sedmadvacet,

ona pětačtyřicet,

oba na světě až po uši.

Zkusili ledacos,

většinou přes inzeráty a přes doktory.

Oba patrně věřící.

Oba pravidelně v tom nonstopu,

skuteční jako hák

krásy.

Syn zapřený o stůl,

matka nehybně naslouchající,

kam až tu doléhá

štěkot retrívra.

Table of Contents

POŘÁDNÉHO TUŇÁKA

• • •

SÝKORA

CHLAPČE

BOTA

ŠTĚKOT