Ríša temnoty 3

Čierna mágia

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Ríša temnoty 1 – Tajomstvá upírov

Ríša temnoty 2 – Prekliate sestry

Ríša temnoty 4 – Tajomný anjel

Ríša temnoty 5 – Lovci zla

Ríša temnoty 6 – Záhadný cudzinec

L. J. Smith

Ríša temnoty 3 – Čierna mágia – e-kniha

Copyright © Fragment, 2013

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

RÍŠA TEMNOTY…

LÁSKA NIKDY NEBOLA TAKÁ NEBEZPEČNÁ.

RÍŠA TEMNOTY nie je nijaké konkrétne miesto. Je všade okolo nás. Bytosti z Ríše temnoty sú krásne, smrteľne nebezpečné a pre ľudí neodolateľné. Váš najlepší priateľ môže byť jednou z nich – rovnako ako vaša láska.

Zákony Ríše temnoty sú úplne jasné: ľudia sa nikdy nesmú dozvedieť, že Ríša existuje. A jej príslušníci sa nesmú zaľúbiť do človeka. Porušenie zákonov a správania má strašné dôsledky.

Toto sú príbehy o tom, čo sa stane, keď niekto poruší pravidlá.

S vďakou venované

Mauriceovi Ogdenovi

1. KAPITOLA

Vylúčená.

Thei Harmanovej bez prestania zvonilo v ušiach jedno z najhorších slov pre stredoškoláka, zatiaľ čo auto jej babičky smerovalo k budove školy.

„Toto je vaša posledná šanca. Je vám to jasné?“ vyhlásila babička Harmanová, sediaca na prednom sedadle vedľa vodiča.

Šofér pribrzdil a ona pokračovala: „Neviem, prečo vás vyhodili z poslednej školy a ani to nechcem vedieť. No ak tu bude len náznak nejakých ťažkostí, tak to vzdám a obidve vás pošlem k tete Uršuli. A to predsa nechcete, však?“

Thea rázne pokrútila hlavou.

Domu tety Uršule sa vravelo Kláštor. Išlo o sivú pevnosť na pustom horskom vrcholku. Vnútri boli kamenné steny a pochmúrna atmosféra. A bola tam aj teta Uršuľa, ktorá so zovretými perami sledovala každý váš pohyb. Thea by radšej umrela, ako by sa mala presťahovať k nej.

Sesternica Blaise, ktorá sedela vzadu hneď vedľa nej, pokrútila hlavou, ale Thea si nerobila ilúzie, že vníma ich rozhovor.

Dokonca aj Thea sa len ťažko vedela sústrediť. Bola roztržitá a zmätená a pripadalo jej, že stále stojí v kancelárii svojho posledného riaditeľa školy v New Hampshire. Nespustila oči z jeho tváre, ktorá prezrádzala, že sa ju aj Blaise chystá vylúčiť zo školy. Zasa.

No tentoraz to bolo najhoršie. Nikdy nezabudne, ako za oknami načerveno a namodro blikalo policajné auto, ako stúpal dym z tlejúcich zvyškov hudobného krídla alebo ako kričal Randy Marik, keď ho polícia odvádzala do väzenia.

Alebo ako sa Blaise v jednom kuse usmievala. Triumfálne, ako keby to všetko bola len hra.

Thea sa nenápadne pozrela na svoju sesternicu.

Blaise vyzerala nádherne a nebezpečne, ale vlastne za to ani nemohla. Takto vyzerala vždy. Zväčša za to vďačila svojim drzým sivým očiam a vlasom, ktoré mali farbu tmavého dymu. Od jemnej svetlovlasej They sa odlišovala rovnako ako deň od noci. Jej krása im stále spôsobovala problémy, ale Thea ju milovala.

Koniec koncov, vyrastali spolu ako sestry. A sesterské puto je pre čarodejnice to najsilnejšie.

Nemôžeme sa však znovu dať vyhodiť. Nemôžeme. Viem, že práve teraz premýšľaš, že to zasa urobíš a stará dobrá Thea sa zvezie s tebou. No tentoraz sa mýliš. Tentoraz ti to prekazím.

„To je všetko,“ povedala zrazu babička a skončila svoje mentorovanie. „Do konca októbra sa držte bokom od vystrájania, lebo to oľutujete. Teraz vystúpte.“ Potom treskla palicou do operadla na sedadle vodiča. „Domov, Tobias!“

Šofér, chlapec vo veku študenta strednej školy, mal neprítomný, akoby zašliapnutý výraz, aký mali v priebehu pár dní všetci babičkini učni. Zamumlal: „Áno, výsosť,“ a siahol po rýchlostnej páke.

Thea chytila kľučku dverí a vykĺzla z auta. Blaise vystúpila hneď za ňou.

Prastarý Lincoln Continental odfrčal. Thea a Blaise zostali samy pod teplým nevadským slnkom, pred komplexom dvojpodlažných budov z nepálenej tehly. Pred strednou školou Lake Mead.

Thea párkrát zažmurkala a pokúsila sa naštartovať si mozog. Potom sa obrátila na svoju sesternicu: „Sľúb mi,“ hrozivo zdôraznila, „že tu rovnakú vec nespravíš!“

Blaise sa zasmiala. „Nikdy nerobím rovnakú vec dvakrát.“

„Vieš, ako to myslím.“

Blaise zovrela pery a zohla sa, aby si upravila horný okraj svojich topánok, siahajúcich po členky. „Mám dojem, že to babička s tým príhovorom trochu prehnala, nemyslíš? Asi nám niečo zatajila. Čo znamenala tá poznámka o konci októbra?“ Narovnala sa, odhodila dozadu prameň tmavých vlasov a sladko sa usmiala. „Nemali by sme zájsť do kancelárie po naše rozvrhy?“

„Odpovieš mi na moju otázku?“

„Niečo si sa ma pýtala?“

Thea zatvorila oči. „Blaise, začínajú nám dochádzať príbuzní. Ak sa to opäť stane – chceš ísť do Kláštora?“

Blaise sa prvýkrát zachmúrila. Potom pokrčila plecami, až sa jej zavlnila voľná košeľa rubínovej farby. „Radšej si pohnime. Nechceme hádam prísť neskoro.“

„Bež dopredu,“ povedala Thea unavene. Sledovala, ako sa jej sesternici pri chôdzi vlnia boky v typickom rytme obchodnej značky Blaise.

Thea sa zhlboka nadýchla a začala skúmať budovy s klenutými zárubňami a ružovou omietkou. Vedela, čo bude nasledovať. Ďalší rok života s nimi. Bude sa ticho zakrádať po chodbách s vedomím, že sa odlišuje od všetkých navôkol. Bola však opatrná a dokázala skúsene predstierať, že je taká istá.

Nebolo to ťažké. Ľudia nie sú práve veľmi bystrí. Len to chcelo trochu sústredenia.

Práve sa vydala smerom ku kancelárii, keď začula nejaký krik. Na konci parkoviska sa utvoril hlúčik študentov.

„Nepribližujte sa k nemu!“

„Zabite ho!“

Thea nenápadne pristúpila bližšie. Keď zistila, čo leží na druhej strane obrubníka, vydesene urobila pár krokov dopredu. Nakoniec stála priamo nad tým.

Ach… ten je nádherný. Dlhé silné telo… široká hlava… a na chvoste niekoľko rýchlo vibrujúcich zrohovatených krúžkov. Vydávali zvuk, ako keď uniká para alebo ako keď trasiete s tekvicovými semiačkami.

Had bol olivovozelený a na chrbte mal široké kosoštvorce. Šupiny na hlave sa mu leskli, ako keby boli mokré. A jeho čierny jazyk tak rýchlo kmital…

Zrazu okolo nej preletel kameň a dopadol na zem k hadovi. Zaprášilo sa.

Thea zdvihla hlavu. Nejaký chlapec v odstrihnutých rifliach sa stiahol späť. Vyzeral vystrašene, ale aj víťazoslávne.

„Nerob to,“ povedal niekto.

„Vezmite si bakuľu,“ ozval sa ktosi iný.

„Držte sa od neho ďalej.“

„Zabite ho.“

Priletel ďalší kameň.

Tváre okolo They nevyzerali kruto. Niektoré boli zvedavé, iné vyplašené, na ďalších videla akýsi fascinovaný odpor. No v každom prípade by sa to pre hada skončilo rovnako.

Pribehol chlapec s červenými vlasmi. V ruke držal palicu zakončenú vidlicou. Skupinka zdvíhala kamene.

Nemôžem dovoliť, aby to urobili, pomyslela si Thea. Štrkáče sú veľmi krehké a ich chrbtica je taká zraniteľná. Tieto decká by mohli hada zabiť, hoci by to ani nechceli.

A radšej ani nepomyslieť na to, že by ich mohol had pohrýzť.

Nemala však pri sebe nič… nijaký jaspis proti jedu ani svätojánsky koreň na upokojenie mysle.

Nič to. Musí niečo urobiť. Červenovlasý chlapec s palicou krúžil okolo hada ako zápasník, ktorý čaká na začiatok boja. Deti, ktoré stáli za ním, ho striedavo varovali aj povzbudzovali. Had vlnil telom a kmital jazykom rýchlejšie, než mohli Theine oči zachytiť. Bolo to šialené.

Odhodila batoh a postavila sa pred červenovlasého chlapca. Videla jeho zdesenie a počula, ako pár ľudí zajačalo, ale snažila sa mu odrezať cestu. Potrebovala sa sústrediť.

Dúfam, že to zvládnem…

Kľakla si asi tridsať centimetrov od hada.

Had zaujal útočnú pozíciu. Zdvihol prednú časť tela a stočil ju do písmena S, hlavu a krk držal ako namierený oštep.

Pokoj… pokoj, vravela si Thea v duchu a uprene sa pozerala do úzkych zreničiek jeho žltých očí. Pomaly zdvihla ruky a dlane obrátila k hadovi.

Za ňou sa ozvali znepokojené hlasy.

Had sa nadychoval a vydychoval a zúrivo pritom syčal. Thea dýchala opatrne a snažila sa vyzerať mierumilovne.

Kto by jej teraz mohol pomôcť? Jasné, jej osobná ochrankyňa, bohyňa najbližšia jej srdcu. Eileithyia zo starovekej Kréty, matka všetkých zvierat.

Eileithyia, pani zvierat, prosím, povedz tomuto stvoreniu, aby sa upokojilo. Pomôž mi nahliadnuť do jeho malej hadej hlavičky, aby som vedela, čo mám urobiť.

A potom sa to stalo. Tá nádherná premena, ktorej nerozumela ani ona sama. Časť z nej sa stala hadom. Bol to zvláštny pocit. Stále bola sama sebou a zároveň sa nahnevane a podráždene zvíjala na zemi a zúfalo sa snažila dostať späť do bezpečia kríkov. Nedávno mala jedenásť mladých a dosiaľ sa poriadne nezotavila. Teraz ju obklopili veľkí, teplokrvní, rýchlo sa pohybujúci tvorovia.

Veľké-živé-veci… veľmi blízko pri mne. Nereagujú na moje výstražné štrkanie. Radšej ich pohryziem.

Had má len dve pravidlá, ako sa správať k zvieratám, ktoré mu neslúžia ako potrava. Po prvé: Štrkaj chvostom, kým nezmiznú bez toho, aby na teba šliapli. Po druhé: Ak neutečú, zaútoč.

Thea-človek držala ruky nehybné a snažila sa do hlavičky hada dostať novú myšlienku. Oňuchaj ma. Ochutnaj ma. Nepáchnem ako ľudia. Som dcéra Pekiel.

Hadov jazyk sa dotkol jej dlane. Špičky jazyka boli také tenké a jemné, že Thea ani necítila, keď sa dotkli jej kože.

Uvedomila si však, ako klesla hadova ostražitosť. Začal sa upokojovať a chystal sa na ústup. V priebehu ďalšej minútky by ju poslúchol a odplazil sa preč. V dave za sebou začula rozruch.

„Tam je Eric!“

„Hej, Eric! Štrkáč!“

Nevšímaj si to, pomyslela si Thea.

V diaľke počula nový hlas, ktorý sa približoval. „Ľudia, dajte mu pokoj. Určite to bude nejaký hadí samček.“

Ozval sa rozčúlený nesúhlas. Thea cítila, ako jej spojenie s hadom zoslablo. Sústreď sa…

No počas nasledujúcich udalostí by nikto nemohol zostať sústredený. Začula rýchle kroky. Dopadol pred ňu tieň a niekto zalapal po dychu.

„Naozaj štrkáč!“

A potom ju niečo buchlo, strčilo do nej a ona odletela nabok. Stalo sa to tak rýchlo, že nemala čas, aby sa otočila. Bolestivo dopadla na ruky a stratila nad hadom kontrolu.

Keď sa obzrela, videla len, ako olivovozelená hlava vyletela dopredu takou rýchlosťou, že pripomínala rozmazanú šmuhu. Jej čeľuste boli široko, neuveriteľne široko roztvorené a tesáky sa zaborili do riflí na nohe chalana, ktorý ju odhodil bokom.

Table of Contents

1. KAPITOLA