TRILER:

VÝKRIK DO TMY

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Triler: Mrazivé leto

Triler: Pod krídlami motýľa

Triler: Zradný anjel

Triler: Dotyk smrti

Triler: V znamení vážky

Manuela Martini

Triler: Výkrik do tmy – e-kniha

Copyright © Fragment 2013

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Manuela Martini sa narodila v roku 1963 v Mainzi. Študovala dejiny a literárnu vedu v Mainzi a v Mníchove. Istý čas sa zaoberala dokumentaristikou a reklamnou činnosťou. Niekoľko rokov strávila v Austrálii. Dnes žije v Španielsku a okrem detektívok a románov pre dospelých píše aj knihy pre deti a mládež. Výkrik do tmy je jej druhým románom pre mládež.

1

Zostaň, kde si, inak budeš trpko ľutovať!

Čierne na bielom. Vytlačené na obyčajnom papieri. Na obálke nie je uvedený odosielateľ. List je adresovaný Franziske Krausovej. Aj adresa je vytlačená. Pečiatka je z Mníchova. Odoslané predvčerom.

Papier znova zložím, strčím ho späť do obálky a napchám si ju do vrecka mikiny. Keď zatváram schránku, trasú sa mi prsty. S troma listami pre mojich rodičov vojdem do výťahu, stlačím sedmičku a zadívam sa do zrkadla na stene výťahu. Vzápätí sa toho vydeseného pohľadu zľaknem. To predsa nie som ja! kričí môj vnútorný hlas.

Dvere sa zavrú a výťah sa dá s trhnutím do pohybu. Chcem utiecť z tohto väzenia ožiareného neónovým svetlom, chcem preč, niekam, kde ma nikto nepozná a ja môžem predstierať, že som niekto iný. Opatrne siahnem do vrecka, akoby som dúfala, že tam žiadny papier nie je a ja som mala len zlý sen. Ale do prstov ma poreže ostrá hrana…

Zostaň, kde si…

Prinútim sa pozrieť svojmu zrkadlovému obrazu do očí. Chceš sa celý život desiť sama seba a takýchto listov?

Pokrčím papier do guľôčky.

Pôjdem.

O dva dni neskôr sedím vo vlaku. Kolín nad Rýnom – Prien – Kinding. V Kindingu sa to stalo. Presne pred rokom. V Kindingu sa môj život rozpadol na Predtým a Potom.

„Snaž sa spomenúť si, Franziska. Je to tvoja jediná šanca, ako pochopiť samu seba,“ povedala mi moja psychiatrička, doktorka Pohlmannová, keď ma prepúšťala. Prikývla som. A myslela som na to, čo si myslia ostatní vrátane mojich rodičov: „Ešte dobre, že sa na nič nepamätá, inak by z toho nevyviazla tak ľahko.“

Doktorku Pohlmannovú som poslúchla. Od okamihu, čo sa to stalo, sa snažím spomenúť si na ten príšerný čin, ktorý mi zmenil celý život. Každý deň sa pokúšam vylákať z pamäti najstrašnejšie minúty svojho života. Márne.

Trpím posttraumatickým stresovým syndrómom spojeným s amnéziou. Inak povedané: Zažila som niečo hrozné a niečo vo mne odmieta vydať spomienky na onen strašný okamih. Doktorka Pohlmannová vraví, že je to akýsi obranný mechanizmus ľudskej duše, ktorý mi bráni, aby som si spomenula na dôležité časti traumy.

Chýbajú mi minúty. Rozhodujúce minúty môjho života.

Vždy keď zavriem oči a chcem si spomenúť na tie okamihy minulého leta, je to, ako keby som sa ocitla pri jazere a obklopovala ma hustá hmla. Dokážem si celkom dobre vybaviť, čo sa stalo až do tohto momentu. Pamätám si, aké to bolo, keď som znova otvorila oči. Avšak rozhodujúce chvíle sa strácajú v onej bielej, nepreniknuteľnej hmle. Čím zúfalejšie sa z nej snažím uniknúť, tým hustejšia hmla ma obklopuje.

„Nemala by si tam ísť,“ povedala mi mama dnes ráno, keď som prišla do kuchyne s cestovnou taškou, aby som sa rozlúčila. „Stalo sa to predsa presne pred rokom.“

Neodpovedala som, pretože by som musela povedať: A práve preto pôjdem. Pozajtra sa v Kindingu koná letná slávnosť Augustinovho gymnázia. Tak ako každý rok – a ako vlani. To sme ešte bývali pri Chiemskom jazere, to som ešte chodila na Augustinovo gymnázium – a bola som aj na letnej párty.

Celé týždne som si lámala hlavu, či sa mám do Kindingu – do minulosti – skutočne vrátiť. Naozaj na to mám? Vydržím to? A môžem to urobiť našim? Trápia sa kvôli mne. Odkedy sa to stalo, ocino máva často angíny a mamina zle spí.

O tom anonymnom liste som však nepovedala ani mamine, ani ocinovi.

Za oknom vlaku sa mihá krajina. Je to ako môj život, napadne mi. Stal sa zo mňa divák a bojím sa vrátiť späť na javisko, bojím sa sama určovať svoju rolu. Stala som sa neviditeľnou. A potom prišiel ten list. Zostaň, kde si, inak budeš trpko ľutovať. Ruka mi mimovoľne vkĺzne do vrecka mikiny. Nedokázala som ten skrčený papier vyhodiť. Kto vlastne vedel o mojom pláne vybrať sa do Kindingu?

Leona, Maya a Vivian. Pred týždňom som s nimi telefonovala a povedala im, že chcem prísť na párty. „Vážne si myslíš, že je to rozumné?“ spýtali sa ma.

Ako jediné z mojej bývalej školy stáli pri mne. Posielali mi listy na psychiatrickú kliniku, na ktorej ma po dvojtýždennej väzbe liečili pre moju traumu. No ak ony tri vedeli, že prídem, potom to zaručene vedela polovica Kindingu…

Moje kamarátky sú jednoducho také. Vojdeme do tunela a v okienku vlaku vidím, že sa usmievam. Ich slabosti majú náhle v sebe niečo láskavé, pretože si uvedomujem, aké sú mi blízke.

Mám im povedať o výhražnom liste?

Vlak sa vynorí z tmy a ja napäto vykuknem z okna. Je to môj zvyk: Vždy keď vyjdem z tunela, očakávam, že budem v inom svete. Ale krajina sa nezmenila, okolo sú tie isté zelené lúky, tie isté kopce. Rovnaké počasie.

Vo vrecku rifľovej bundy nahmatám jablko. Mamina mi ho ráno zabalila a pridala aj chlieb so syrom. Vedela, že sa nenechám zastaviť, že by som sa do Kindingu vybrala dokonca aj vtedy, keby mi to s ocinom zakázali.

Niekedy si myslím, že majú zo mňa strach. Odrazu som im cudzia. Ich jediná dcéra ich sklamala – nemusia to ani vysloviť, čítam to z ich prázdnych pohľadov, vidím to v ich neprirodzených úsmevoch.

Nedávno, keď som zasa raz nemohla zaspať, pretože myšlienky v mojej hlave nie a nie prestať víriť, som si išla do kuchyne po pohár vody. Vtom som zo spálne začula mamin hlas. „Kde sme len urobili chybu? Prečo je taká?“ Ocino si vzdychol a potom povedal, že sa každý deň modlí, aby sa komisár Winter nerozhodol znova otvoriť môj prípad.

Presne tým sa totiž komisár Winter po mojom prepustení vyhrážal. „Takto lacno z toho nevyviazneš, dievča!“ vyhlásil a uprene sa mi zadíval do očí.

Osobne sa ho dotklo, že ma pre nedostatok dôkazov musel prepustiť z vyšetrovacej väzby. Keď som potom bola na klinike, skoro každý deň som čakala, že sa z ničoho nič objaví a opäť ma začne vypočúvať. Ale on neprišiel.

Prechádzame ďalším tunelom a ja sa rýchlo odvrátim od okienka, akoby sa tam odrážali jeho chladné sivé oči, a nie tie moje. Viem, že je to nezmysel, ale nedokážem na komisára Wintera prestať myslieť. Počujem jeho hlas tak blízko a zreteľne, akoby sedel tesne vedľa mňa a šepkal mi do ucha: „Hlboko vo vnútri máš niečo, čo nechce vidieť pravdu, dievča. Ver mi, to sa páchateľom stáva často – nedokážu si priznať, že to naozaj spravili. Potláčajú čin tak dlho, pokým sami seba nepresvedčia o svojej nevine. Alebo ešte horšie – pokiaľ si nemyslia, že sa proti nim sprisahal celý svet a chce ich dostať za mreže.“

Winter mi to opakoval stále dokola. Raz sa mu pri tom objavil na perách triumfálny úsmev.

Nedokážem uveriť, že by som patrila k takým ľuďom, ale čo vlastne o sebe človek vie? O svojich priepastiach, temných stránkach, čiernych zákutiach vlastnej duše?

Preto som sa vybrala na cestu. Preto som sa vybrala do Kindingu, pretože kým tieto zákutia neprebádam, budem sa báť, že sa to môže stať znova. Že by som to mohla urobiť znova. Trápi ma tá čierna diera, ktorú v sebe mám. Akoby v nej žilo akési zlé, divoké zviera, ktoré len čaká na príležitosť zaútočiť a vrhnúť sa na novú obeť. Mám zo seba strach.

Würzburg. Podľa cestovného poriadku ostávajú ešte dve hodiny, kým dorazíme do Prienu pri Chiemskom jazere. Pristúpi niekoľko ľudí, staršie dvojice s batohmi a teleskopickými palicami sa usadia pri okne na opačnej strane chodbičky. Pešia turistika mi vždy pripadala nudná, ale keď som bola vo väzení, odrazu som hrozne túžila vyliezť na nejakú vysokú horu a dívať sa z vrcholu na nekonečnú krajinu. Okolo môjho otvoreného kupé prejde mladý aziat so sprievodcom v ruke, na okamih zaváha a potom sa predsa len posadí inam. Vydýchnem si.

Dni vo väzbe spôsobili, že som precitlivená. Päť metrov vysoký múr s ostnatým drôtom, zamrežované okná, kovové dvere. Aj keď ráno odomkli cely, pocit stiesnenosti zostal. A večer potom znova cinkanie kľúčov, chladné, kovové klapnutia zatváraných dverí. Bála som sa, že sa v tej úzkej miestnosti zadusím, a bola som nervózna z blízkosti ďalších ľudí. Ani mesiace na klinike, kde ma ubytovali v jednoposteľovej izbe, nedokázali spomienky na väzenie vymazať.

Vlak sa konečne znovu pohýna. Nehybnosť už takmer nedokážem zniesť. Milujem niekoľkohodinové prechádzky. Keď musím byť dlhšie v jednej miestnosti, začnem sa po čase prechádzať sem a tam ako levy alebo tigre v zoologických záhradách.

Hrozne škriabem, ale už som nenašla miesto pri stolíku, takže som si musela položiť zošit na kolená, inak to nešlo. Doktorka Pohlmannová vravela, že mi pomôže, keď si budem zapisovať veci, ktoré si vybavím. Ak teda vôbec budem písať. Usporadúvať si myšlienky. Keď zastavím ten kolotoč, čo sa mi točí v hlave.

Okolo mňa sa mihajú priemyselné areály. Do okna búšia kvapky dažďa. Dívam sa, ako sa trieštia a stekajú nadol ako bezpočetné množstvo sĺz, až kým ich nakoniec sfúkne vietor.

Prvé dni vo väzení som preplakala. Ale potom to prestalo. Z ničoho nič. Akoby sa v mojom vnútri niečo zlomilo a ja som už necítila žiadnu bolesť. Akoby som už necítila vôbec nič.

Dievčatá, ktoré čakali na súd pre krádeže v obchodoch, prepadnutia alebo poškodzovanie cudzieho majetku, sa mi vyhýbali, niektoré mali zo mňa dokonca strach. Ešte si pamätám prvý deň. Bol zo všetkých najhorší. Ostatné si ma premeriavali, sledovali každý môj krok, každé slovo, každý pohyb. Koniec koncov, urobila som niečo omnoho horšie než ony.

Sympatická mi bola len jedna z nich. Katie. Nikdy nepovedala, prečo sedí. Vždy hovorila len veľmi málo. Ale každá jej veta ma prinútila premýšľať.

A potom som ohluchla. Už som nepočúvala, o čom sa bavia ostatné dievčatá z mojej cely. Nevnímala som ich obavy z toho, že si ich chlapci nájdu inú, alebo reči o celebritách, ktorých aféry dychtivo hltali. Namiesto toho som ležala na posteli a premýšľala.

Neustále ma vypočúvali, neustále som im dávala tie isté odpovede. A vždy som pri tom narazila na veľkú čiernu dieru. Na otázku, prečo si nemôžem spomenúť.

Po tej udalosti sa moji rodičia presťahovali z Kindingu do Mníchova, do anonymného vežiaka na južnom okraji mesta. Keď sa ich susedia pýtali na deti, odpovedali, že dcéra je práve na vzdelávacom kurze.

V prvých dňoch po prepustení z kliniky som vôbec nevychádzala zo svojej izby. Pritom som tak veľmi túžila po šírom nebi nad hlavou. Mala som však strach z ľudí, z ich pohľadov, z ich pohybov, desila som sa toho, že ma na ulici niekto osloví. Neustále som žila v strachu, že mi ktosi položí ruku na plece a vyhlási: Ty predsa patríš za mreže!

Pred troma mesiacmi dostal ocino novú prácu v Kolíne nad Rýnom. Odvtedy bývame tam, opäť v anonymnom bloku domov, akoby sa rodičia so mnou museli celý život schovávať.

Vonku už konečne nevidno žiadne sivé budovy. Pripadá mi, že prešli celé hodiny, pritom to museli byť len minúty. Krajina za oknom je teraz nádherne zelená. Upršané leto. Hádam nebudú musieť slávnosť pri jazere zrušiť, napadne mi.

Počas pobytu vo väzení, keď som nebo nad sebou videla len ako štvorec nad dvorom a cez zamrežované okienko cely, som si často priala, aby som stála vonku a kožu mi zmáčal dážď. Raz ráno som napísala pesničku. Prišla ku mne sama od seba.

Raindrops are falling

Outside not here.

I wish I were there

Where rivers flow

And the wind whistles

Our song.

A sunray is falling

Into my prison cell.

Do you still remember

The color of my eyes?

The sound of my voice?

Time is the enemy.

Spievala som si tú pesničku úplne potichu, keď som nemohla spať, aj neskôr na klinike. A spievam si ju ešte stále. Pomáha mi prežiť.

Zavriem oči. Pália ma. Veď skoro nespím.

Čo ak sme sa pohádali? Alebo za to môže alkohol a tá prekliata malinká pilulka? Nemôžem si spomenúť.

Noc, keď sa konala letná slávnosť. Maurice a ja. Vidím to všetko pred sebou ako momentky vo fotoalbume. Maurice a ja v lodenici. Loďka sa kolíše na vlnách, v ktorých sa trblietavo odráža mesačné svetlo. Jeho ruka na mojej šiji. Jeho tvár, ktorá sa pomaly blíži k mojej. Bozk. Nakoniec zdvihnem ťažké staré veslo – chceli sme si predsa vyjsť na jazero. Dunivý úder.

A potom… áno, potom nasleduje tá veľká čierna diera, chvíľa, ktorá mi zmizla z pamäti.

Keď sa preberiem, držím veslo ešte stále v ruke. A predo mnou leží Maurice, zátylkom sa opiera o stenu loďky. Na spánku krvácajúca rana, ktorú som mu spôsobila úderom vesla.

Jeho oči sú prázdne.

Zabila som ho.

Table of Contents

1