Syn pekel – Vlčí krev

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Michaela Burdová

Syn pekel – Vlčí krev – e-kniha

Copyright © Fragment, 2013

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

Milovanému Edíčkovi.

Byl jsi mi nejlepším přítelem

po celé dětství i dospívání

a navždy zůstaneš v mém srdci.

V hrudi kruté srdce bije

V koutě pláče duše temná

Samota do noci vyje

Hlas vzpomínek zas tě leká

Utíkáš

Zrada čeká, té se děsíš

Žije v tobě, a ty se ztrácíš

Utíkáš

Krev a maso, smrt tě vábí

Však úleva, ta nepřichází

V hrudi kruté srdce bije

Kořist ve spárech se kroutí

Mrtvý zase v zemi hnije

Vlci víc tě neopouští

Výslovnost řeči Královských elfů

Elfové neznají běžné o, používají pouze ö s přehláskou, které se vyslovuje a zní jako obyčejné o. Totéž platí pro velké I, které se píše pouze s přehláskou, ale vyslovuje se jako obyčejné I.

Jiná přehlasovaná písmena:

ä = čteme jako ja

ë = čteme jako é

ü = čteme jako ú

ÿ = čteme jako aj

Příklady elfských jmen:

Ärin = Jarin

Ïssar = Isar

Nÿlö = Najlo

Farüs = Farús

Ëran = Éran

Elfská jména v knize:

Elniäd = Elnijad

Ïmerilla = Imerilla

Élia = Élija

Liadel = Liadel

Alwiäné = Alwijané

Severní elfové přehlásky nepoužívají, zato mají oblibu v dlouhých samohláskách (é, í, á…), např. Élia.

Jazyk trpaslíků

Trpaslíci neznají jednoduché v, používají pouze dvojité w. Mají tvrdý jazyk s důrazem na tvrdá písmena a hlásky nebo spojení: dr, tr, wr, kr, br… Hodně používají zdvojené rr nebo dlouhé samohlásky: á, é, í, ó, ú, ý. Jména a názvy se většinou čtou tak, jak se píší.

Příklady jmen:

Drawin, Krron, Gerda, Brýn, Drán, Marwalok

Jména v knize:

Etwik, Mórn, Hrot, Ubrum

Prolog

Pozři ho, sežer ho

Ať ti v ústech bije

Pospěš si, pospěš si

Ať ti na rtech žije

Pozři ho, sežer ho

Spolkni jeho moc!

Spoj síly prastaré

Temnota nastane

Dívala se, jak narazili hlavu toho vlkodlaka na kůl. Byla to tvář člověka, nikdo z nich nebyl ve své vlčí podobě. Nehybné tělo leželo spoutané ve stříbrných řetězech, zbrocené vlastní krví. Vedle něho klečel další vlkodlak, řetězy se mu vpalovaly do masa. Muž ve zbroji mu lil roztavené stříbro na čelo, zatímco druhý mu zakláněl hlavu. Vlkodlakův řev burcoval přihlížející dav k vzrušenému jásotu. Liadalla se dívala, jak to stvoření mučí a lidská krutost na ni na okamžik udělala dojem.

Celému představení přihlíželi bohatí páni ve zbrojích, páni města. Jejich úsměvy pod huňatými kníry byly zlomyslné a dychtivé. Království Erinol bylo vyhlášené lovem vlkodlaků, za posledních sto let zabili přes tisíc Synů pekel. Po tom, co elfští bohové vyhnali Černého posla zpět do Ohnivých propastí, jeho synové se mezi sebou již nemohli množit. Liadalla hádala, že jich dnes už moc nezbývá. Někteří z nich opouštěli své smečky, aby se vmísili mezi lidi, splynuli s nimi. Některým se podařilo najít si lidskou ženu. Ale bylo vzácností, aby z takového spojení vzešlo vlkodlačí dítě.

Stála na rohu ulice, kolem ní probíhali vzrušení lidé, všem v očích svítil fanatický lesk. Toužili vidět krev. Ušklíbla se. Nemají tušení, co je to skutečné krveprolití, jak vypadá opravdová, ryzí krutost, jak chutná cizí utrpení. Po obřadu Povýšení všichni poznají, co je to pravá agónie.

Když do ní nějaký chlapec neúmyslně strčil, vzplanul v ní hněv. Stáhla si kápi více do obličeje, zatímco chlapcova mizející záda propalovala očima. Mučený vlkodlak znovu zařval.

„Vidíš je, cítíš jejich bolest?“

Liadalla se otočila. Stál za ní vysoký, přímo obrovský muž. Tělo měl samý sval, na krku provazce pevných šlach, dlaně jako lopaty. Sálalo z něj horko, vnitřní oheň. I jeho černé oči vrhaly rudé odlesky. S těmi havraními vlasy, snědou kůží a medvědím tělem vypadal na první pohled nebezpečně.

„Dost riskuješ, když sis vybral tohle místo,“ pravila Liadalla.

„Chtěl jsem, abys to viděla. Chtěl jsem, abys viděla popravu mých dvou bratří. Ti muži jsou členy mé smečky a já jim nedokážu pomoct.“

„To je smutné,“ odvětila Liadalla lhostejně. „Ale teď k věci, nemám moc času. Ani já si nepřeji být odhalena. Dostala jsem tvůj vzkaz.“

„Napsal jsem ti, kdo jsem.“

„Ale nenapsal jsi, co chceš.“

„Doslechl jsem se o vaší vzrůstající moci. A taky o tom, že jeden z vás se vám to chystá překazit.“

„Jak?!“ udeřila výhružným hlasem.

„Zase takové tajemství to není,“ ušklíbl se. „Jsi Třináctá. Přesto potřebuješ větší moc.“

Liadalla pozvedla jedno obočí. „Kam tím míříš?“

„Jsem Wolfgar, jeden z nejsilnějších a nejnebezpečnějších Weer worfů. Kdybych ti předal svou sílu…“

„Cože?“ vyhrkla Liadalla v úžasu. „To bys neudělal.“ Ale dychtivá touha jí naplnila nitro až po okraj. Chvěla se tou představou neomezené moci.

„Vidíš, co provádějí s mými bratry. Náš druh je odsouzen k zániku. Má smečka, má rodina… dlouho nepřežijí. Ale to já nesmím dovolit.“

Liadalla chápala rychle. „Chceš je zachránit.“

„Chci, aby přežili. Je mi jedno, jak to uděláš, ale musí přežít. Má pokrevní linie musí žít dál, nesmí nikdy zaniknout.“

„Ach, to se dá snadno zařídit,“ zašeptala Liadalla s úsměvem.

„Potřebuju důkaz, něco, abych si byl jistý. Tvoje slovo mi nestačí.“

„Zavážu se ti přísahou, takovou, kterou nemohu porušit. Vychází z naší nejstarší magie.“

„Co je mi po elfské magii! Chci něco víc!“

Přistoupila k němu blíž, cítila jeho žár na své kůži a slastí málem zasténala. Není možné, aby se jí naskytla taková příležitost!

„Poslouchej mě. Zpečetím přísahu svou krví, kterou ty sám ochutnáš. Potom pocítíš její sílu – má krev nemůže lhát.“

Wolfgar se mračil, ale přikývl. „Ukaž.“

Liadalla se zhluboka nadechla a začala odříkávat poutací slova jazykem Prvního času. Cítila, jak v ní narůstá vzrušení, jak se v ní hromadí moc a vstupuje jí do žil. Pozvedla paži a shrnula si rukáv ze zápěstí. Bledá kůže se náhle otevřela, jako by ji rozřízl neviditelný nůž.

„Napij se,“ vybídla Wolfgara toužebně. „Tak se napij!“

Vlkodlak se nenechal pobízet dvakrát. Uchopil její útlou ruku a tesáky zabořil do zápěstí. Bolelo to, ale pocit uspokojení a slasti byly silnější. Vtom se Wolfgar odtáhl, oči rozšířené, ústa zkrvavená.

„Cítím to,“ vydechl v úžasu. „Teď ti věřím.“

Liadalla se usmála. „Tím je naše dohoda zpečetěna. Jsi připravený?“

Wolfgar zhluboka dýchal, hruď se mu divoce zvedala. Nakonec rázně přikývl. „Jsem. Tady je má oběť, má moc, můj život.“

Liadalla přistoupila ještě blíž. Zaklonila hlavu, aby mu viděla do obličeje, a zlehka ho pohladila po tváři. „Ano, ano, jsi můj.“

Nato mu rukou prorazila žebra a uchopila do dlaně jeho bijící srdce. Wolfgarovi se podlomila kolena, tvář se mu zkřivila bolestnou křečí. Než se stačil zhroutit, Liadalla mu vyrvala srdce z hrudi.

Shlédla na jeho bezvládné tělo s úsměvem na rtech. Tmavou uličkou nikdo neprocházel, nebyl tu žádný svědek. A kdyby přece jen ano, co na tom záleží? Až Třináct démonů ovládne svět, lidé stejně zhynou v agónii a zoufalství temných sil země.

Liadalla se zasmála a zakousla se do čerstvého srdce svého dárce. Vychutnala si každé sousto, na jazyku ještě cítila odeznívající Wolfgarův život.

Když ho snědla celé, vlkodlakovi vpředu právě srazili hlavu.

I. část

Povstání Aragen

Kapitola 1.

Dceřina vzpoura

Vzpoura a hlad

V hlavě křičí

Poslechnout jejich hlas

Důvěru ničí

V masce posedlost

Tvář jak nevinnost

Tvůj je kat

Vzpoura a hlad

Aragen nemyslela ani na maso, ani na krev. Pouze na vzrušení. Nikdy nezabila člověka, otec jí to nedovolil. Nikomu z Mladých. Podle jeho názoru to bylo příliš nebezpečné. Jenže Aragen si myslela něco jiného. Někde hluboko uvnitř cítila, že jejímu životu cosi nezbytně, zoufale schází. Byla to touha po vzrušení a ona instinktivně věděla, že vražda tuto její hladovou tužbu ukojí.

Odvaha jí nescházela. A přece se k zakázané návštěvě vesnice odhodlala až dnes. Smečka tábořila v těchto lesnatých pahorcích už několik týdnů a neminul den, kdy by Aragen nestála na kopci a neshlížela právě sem, k malé vísce Maily. Představovala si, jaký asi je běžný život obyčejného smrtelníka. Jak asi funguje jejich společenství, jejich zákony, jejich rodiny… Jestli je z nich cítit to lákavé živočišné teplo, ta horkost a prudkost jejich krve a tlukoucích srdcí, o kterých jí vyprávěla matka. Otec jí o pradávných lovech, kdy ještě Černý posel vedl své potomky, nikdy nevypravoval. Do tábora nosil jen mrtvé oběti, tuhé a studené. Pouze nutnost k přežití, žádná slast, žádné napětí, žádné vzrušení.

Ale Aragen chtěla víc. Věděla, že může mít víc, věděla, že je k tomu předurčena. Její moc se nezrodila pro nic za nic. Vždycky věřila, že má chtít od života víc, že každý si má vzít to, po čem touží, má-li k tomu schopnosti a sílu. Aragen měla obojí. Věděla to tak neochvějně, až se celá třásla napětím, když se blížila k vesnici.

Srdce jí hlasitě bušilo. Větvičky jí tiše křupaly pod nohama. Tma se snášela mezi stromy pokradmu, neslyšně a tajuplně. Vzduch byl s každým nádechem vlhčí a studenější. Aragen se přitiskla k širokému kmeni, když zahlédla světélko první chalupy. Byla vzrušená, ale stále to nebylo to vzrušení.

Les vísku obklopoval. Byli tak zranitelní! Přesto si žili své bezvýznamné životy v poklidu. Bez jakéhokoli respektu a strachu vůči nadřazeným tvorům, které téměř vyhubili. Ale Aragen byla pevně přesvědčená, že Weer worfové opět povstanou.

Zhluboka se nadechla a vstoupila do vesnice. Okamžitě na ni zaútočil pach člověčiny. Nasávala ho tak náruživě, až měla dojem, že se jím zadusí, a chtěla utéct. Ale přemohla se a pokračovala dál, její čichové buňky se po chvíli zklidnily. Viděla venkovany pohybující se kolem stavení. Ženy v dlouhých, prostých šatech, muže s unavenými tvářemi, děti povykující na cestě, jak hrají nějakou podivnou hru, kdy za sebou běhají a snaží se jeden druhého chytit. Aragen chvíli stála na rozcestí a sledovala je, čekala, zda se u nich projeví nějaká agresivita vrozená jejímu vlastnímu druhu, ale nestalo se tak. Jen se smály a v každém jejich gestu bylo cosi vřelého a přátelského.

Odvrátila se. Všimla si, že ji lidé pozorují. Zvědavě si ji prohlíželi, proti nim vypadala poněkud otrhaně. Ve smečce byli zvyklí zahalovat se kvůli proměně pouze do roušek a starých hadrů. Připomínala ztracené dítě.

Jenže ona si sem nepřišla pro soucit. Jednoho dne se na ni budou dívat s prosbou a hrůzou v očích a ona bude přemýšlet o svém milosrdenství. Dokázala být milosrdná i laskavá, nikdy nevěřila, že je krutou bytostí. Pouze odmítala potlačovat svou přirozenost a své touhy jen kvůli strachu z lovců a z krutosti lidí. Protože to byla právě lidská rasa, kdo oplýval neobyčejnou bezcitností a krvežíznivostí. Tvářili se jako neviňátka, ale staly se z nich bestie, jakmile spatřili příležitost přičinit se na cizím neštěstí. A nejraději se vyžívali na tvorech, kteří byli odlišní, kteří byli výjimeční. Protože dobře věděli, že oni sami výjimeční nikdy nebudou, nestrpěli, aby někdo jiný byl. Proto mnoho jedinců z Aragenina druhu zahynulo bolestnou smrtí.

Vydala se úzkou pěšinou mezi domy. Světlo lamp se na chvíli ztratilo, přesto její dravčí oči viděly dokonale. Ocitla se na další křižovatce, v jejímž středu byly záhony pestrých květů. Jedna žena zrovna odváděla kozu do chlívku. Když si Aragen všimla, zastavila se a okamžik si ji měřila pohledem, než se k ní odhodlala vydat. Kozu vedla na provazu za sebou.

„Neztratila ses?“ optala se přátelsky. Ve tváři měla dolíčky a kolem očí jemné pavučinky vrásek. Aragen zavrtěla hlavou. Žena se zatvářila ustaraně. „Jsi si jistá? Neznám tě, asi nejsi odsud…“

Aragen pohlédla na kozu. Zvíře okamžitě uhnulo pohledem a poplašeně sebou cuklo. Žena se lekla a koza se jí vytrhla. S mečením vyrazila ulicí a vesničanka na ni za běhu volala. Vtom Aragen něco ucítila. Uslyšela duté rány v pravidelném rytmu. Ozývaly se nedaleko. A k tomu ta vůně… pot. Lidský pot. Mužský pot.

Vyrazila po čichu jako v tranzu. Na okraji vesnice stála osamělá chalupa. Nad verandou svítila lampa a venku stál chlapec. Skláněl se nad tlustým špalkem a sekyrou dělal z polínek třísky. Jeho tělesná vůně Aragen zašimrala v nose. Ihned vycítila, že v sobě dusí zlost. Pokoušel se ji vybít při sekání dřeva. Přiblížila se o další krok a nasála vzduch. U bohů, voní přímo fantasticky.

Zarazil se a vzhlédl. Jako by ji také vycítil. Dokážou lidé něco takového? Jak ji spatřil, ruka se sekyrou mu klesla. Aragen věděla, že na svůj věk je dost vyspělá. Její snědá kůže a havraní vlasy jí propůjčovaly tajuplný, smyslný vzhled. Ten chlapec mohl být tak o dva roky starší, asi osmnáct let. Ale teď na ni zíral jako dospělý, roztoužený muž.

„Ahoj,“ polkl. „Kdo jsi?“

Aragen sledovala kapičky potu, které mu stékaly po krku pod košili.

„A kdo jsi ty?“ odpověděla otázkou.

„No… jmenuju se Pall.“

„Zdáš se být naštvaný, Palle.“

„Jo, totiž já…“ podíval se na sekyru. „To naši. V jednom kuse mi lezou na nervy.“

„Rodiče se mají ctít,“ odvětila a přiblížila se o další krok. Ucítila, jak se mu zrychlil tep.

„Ty nejsi odsud,“ řekl. Přistoupila k němu ještě blíž. Teď už cítila jeho dech na své tváři. Nasávala ho a ochutnávala. „Nejsem,“ zašeptala. „Pojď se mnou.“

„Kam?“ vyhrkl a v jeho očích zahlédla nadšení. Usmála se. „Ukážu ti, odkud jsem přišla.“

Málem přikývl, ale potom se ozval jeho rozum. Ohlédl se k domku. „Jenže naši…“

„Jen na chvilku,“ položila mu dlaň na hruď. Podíval se na ni rozšířenýma očima, pohledem sjel na její ňadra a boky. Ihned přikývl. Aragen ho chytila za ruku a vedla ho do lesa.

Jakmile se ztratili z vesnice, obklopila je tma. Chlapec byl zadýchaný, Aragen cítila, že je to vzrušením, nejistotou i strachem. Přesto se nechal vést dál, než ji konečně zastavil. Aragen stále cítila přítomnost vesnice, nebyli daleko, ale světla už vidět nebyla. Pall se v jednom kuse ohlížel, jako by se chtěl každou chvíli rozeběhnout nazpátky. Ale něco mu v tom bránilo. Objevilo se to pokaždé, jak se na ni podíval. Byl to chtíč.

Aragen se k němu přitiskla. Ňadry se přimáčkla na jeho hruď, boky se dotkla těch jeho. Ihned pocítila, jak v něm vzrostla touha. I ona ji nyní cítila, jen poněkud odlišnou, než on. A konečně, ano, konečně, pocítila to, po čem prahla tak dlouho. Vzrušení. Ten okamžik těsně předtím, než si vezme jeho život, než jí bude ležet v náručí a ona bude mít tu moc ovládnout ho. Ten okamžik těsně předtím, než zjistí, jak chutná. Než splyne s jeho srdečním tepem, než se všechno kolem zastaví.

Políbil ji. Byl to prudký a vlhký polibek. Nedočkavost z něj přímo čišela. Ruce jí neohrabaně přitiskl na boky a potom jimi vyjel na prsa. Popadla ho za vlasy a zaklonila mu hlavu. Vykřikl, ale byl to vzrušený sten plný očekávání. Zcela se jí poddal. Jazykem mu přejela ze strany po krku, chutnal slaně po potu. Cítila, jak ji pálí dásně a ve tvářích jí cukalo. Její čelisti se prodloužily, ošklivě to zapraskalo. Pall se trochu lekl, ale ona ho nenechala se podívat. Z dásní jí vyrazily tesáky. Dlaní mu zatlačila do prsou, přidržela ho u stromu a on poprvé poznal její sílu.

Když mu prokousla kůži a zabořila se do masa, zařval a začal sebou zmítat. Tehdy si Aragen připadala jako v nebi. Ano, říkala si, braň se, křič! Víc, víc, chci víc! Nechala ho, aby vyčerpal všechny síly v marných pokusech se jí vyprostit, zatímco hltala jeho krev a rvala mu maso z ramene. Jeho život jí koloval v žilách, jeho utrpení jí pronikalo tělem a nutilo být ji ještě surovější. Cítila, jak ji to naplňuje, a věděla, že nikdy v životě se tohoto pocitu nevzdá.

Když jí ochabl v náruči, vnímala jeho život stále slaběji. Mohla ho ušetřit. Mohla přestat. Jenže ona chtěla poznat, jaké to je mít tu největší moc ze všech – moc vzít život.

Rozervala mu hrdlo během pár vteřin.

Konečně se odtrhla a nechala ho klesnout pod strom. Jeho oči slepě zíraly do tmy. Aragen ještě stále cítila jeho horkou krev na své kůži. Příjemně hřála. Opájela se všemi těmi slastnými pocity, když ji vyrušila něčí přítomnost.

Ten někdo byl hodně dobrý. Zřejmě se tu schovával už nějakou chvíli a Aragen ho neobjevila. Využila své nadlidské schopnosti a ve vteřině odhalila úkryt pozorovatele. Chytila ho pod krkem, ale stisk hned povolila. „Drel,“ podivila se. „Co tady děláš?!“

Hubená dívka se široce usmála. Oči se jí leskly a vypadala trochu jako šílená. „Viděla jsem to. Všechno. Bylo to úžasné, Aragen!“

Aragen se pyšně ušklíbla. „Je to mnohem lepší, než to vypadá a než se vypráví.“

„Ale je to zakázané,“ namítla Drel s úsměvem, kterým se zákazu otevřeně vysmívala. Aragen však věděla, že Drel by si nikdy nedovolila zákaz vůdce porušit.

„Otec se to nedozví,“ opáčila Aragen. „A kdyby… měla jsem právo poddat se naší přirozenosti.“

Drel střelila pohledem po mrtvole. Naprázdno polkla. „Taky jsem vždycky… Taky jsem snila… jaké to asi je?“

„Slovy se to nedá popsat, Drel,“ Aragen k ní přistoupila blíž a položila jí ruku na rameno. „Slibuju ti, že i ty jednou poznáš ten dar, který nám byl dán – umět vzít lidský život. Teď je už mrtvý, ale… jestli chceš, nakrm se.“

Drel zasvítily oči. „Ach ano, můžu? Dlouho jsme Pravé maso neměli…“

„Jen do toho,“ pokrčila Aragen rameny. „Je tvůj.“

Drel přistoupila k mrtvému mladíkovi, ve tváři hladový úsměv, vlasy rozčepýřené kolem hlavy. Ještě se na Aragen ohlédla. „Měly bychom se brzy vrátit, Aragen. Zjistí, že jsme pryč.“

„Tak honem,“ pobídla ji Aragen a Drel se začala krmit.

Sídlili vysoko v lesnatých horách. Všichni pospávali na teplých kůžích kolem vyhaslého ohniště. Drel se k nim tiše přidala, stočila se do klubíčka a naposledy na přítelkyni mrkla. Aragen zamířila k dřevěnému srubu. Pouze pro vůdce byl na každém tábořišti zhotoven přístřešek. Nestihla však ani otevřít dveře. Její otec Ragar na ni čekal venku.

„Kde jsi byla?“ jeho dunivý hlas do ní přímo udeřil. Potlačila zachvění. Byla odhodlaná bít se za své přesvědčení.

„Jen na procházce,“ odpověděla lehce.

Zničehonic ji popadl za paži a přitáhl k sobě. Přičichl k jejím ústům a vztekle zaklel. „Zatraceně, Aragen!“

Dívka nebojácně vystrčila bradu. Musel z ní ucítit maso a krev. Ragar ji odtáhl dál od smečky, do stínů za srubem. „Co jsi to udělala!“ sykl rozezleně. Oči mu ve tmě planuly rudým ohněm. Byl na něho děsivý pohled, i když byl v klidu, natož pak, když zuřil. Mohutnou, svalnatou postavu zdědil po svém dědovi Wolfgarovi, stejně jako divoký pohled a burácivý hlas. Aragen měla jeho snědou kůži a tmavé vlasy, ale bledě zelené oči zdědila po matce.

Pohled jí jako obvykle padl na jeho hruď. Do kůže měl vpálený stříbrný křížek na řetízku. Nosil ho, aby cvičil svou odolnost vůči stříbru a zvykal si na bolest. Aragen neznala jiného Weer worfa, který by něco takového dokázal.

„Musela jsem,“ odpověděla mu. „Musela jsem poznat, jaké to je. Nemůžeš mi zazlívat přirozené pudy, s kterými jsem se narodila!“

Ragar divoce oddechoval. „Copak nechápeš, jak je to nebezpečné? Lidi už vyhubili skoro celou naši rasu! Chceš, aby byla naše smečka další na řadě?!“

„My jsme jiní, otče. Dobře to víš.“

„To ale neznamená, že nejsme zranitelní. Lidí je mnoho. Tisíce na každého z nás! Musíme se držet v ústraní.“

„Kdybys využil svou moc…“

„Ne!“ zahřměl, až se Aragen stáhlo hrdlo. „Ta moc je prokletí! Můj otec kvůli těm silám zešílel, na to už jsi zapomněla?!“ zasyčel. „Dnes jsi nás všechny ohrozila, dcero.“

„Nejsem jediná, kdo touží po Pravém mase!“ vykřikla. „Všichni z Mladých! Každý z nás to má v sobě, tu touhu, tu potřebu! Není správné, když nám ho odpíráš!“

„Nosíme do smečky Pravé maso tak často, jak to jen jde!“

„Ano, ale je to mrtvé maso, otče. Jen žrádlo. Jenže my jsme lovci. Potřebujeme živou kořist.“

„Tak dost!“ napřáhl se po ní, až Aragen na vteřinu věřila, že ji udeří. „Lov lidí je vzácnost, kterou si nemůžeme dopřát. Musíme své potřeby potlačit, tak jsem tě to vždycky učil, Aragen. Proč jsi teď tak vzpurná? Pro zachování smečky se musíme vzdát svých tužeb a živit se jen tak, abychom přežili.“

„Ano, otče. Skutečně jen přežíváme. Těžko se tomuhle dá říkat život. Smečka slábne, jen ty to nechceš vidět. Potřebujeme živé maso.“

Ragar ji chytil za loket. „Jsem vůdcem Weer worfů už desítky let. Nikdo se mi neodvážil postavit. A ty, má vlastní dcera, šestnáctiletá holka, ty mi chceš radit, jak mám vést svůj lid?! Ty mě chceš poučovat?!“ vrčel jí do obličeje a Aragenina odvaha zakolísala. Vždy měla z otce respekt. Odvrátila tvář, srdce až v krku.

„Víckrát se mi už nevzepřeš, rozumíš?! Víckrát nenavštívíš lidská obydlí. Víckrát nezabiješ, pokud ti to já, tvůj pán, nedovolím! A teď zmiz, nechci se na tebe dál dívat!“

Aragen utekla do srubu a padla do svých kožešin v rohu. Matka spala na druhé straně. Aragen věděla, že otec dnes dovnitř nepřijde, na to ho příliš rozzuřila. Doufala, že se o její dnešní výpravě nedozví, ale na druhou stranu se jí ulevilo, že mu mohla otevřeně povědět, co si myslí. I když ji nechtěl poslouchat, ona věděla, že má pravdu. A jednou svou pravdu prosadí.

Bylo sychravé podzimní ráno, když se Aragen těsně po rozednění vykradla k nedalekému kopci. Studený vítr se jí opíral do zad a rozhazoval jí vlasy do stran, až vlály jako havraní křídla. Zažloutlá tráva se jí otírala o kotníky, jak stoupala vzhůru, vstříc zamračené obloze.

Na vrcholu stály tři vysoké kameny a tvořily úzký oblouk. Jak Aragen doufala, našla v něm sedět Wenira. Po těch pár týdnů, co se tu usadili, se stalo tohle místo jejich útočištěm. V úkrytu mezi kameny se schovávali před světem.

Aragen se vmáčkla na kousek volného místečka vedle Wenira. Ten si objímal kolena a hleděl do dáli, kde se rozprostírala divukrásná krajina. Wenir byl jeden z těch silných, nadějných Mladých. V dětství se mu všichni posmívali, protože byl neobvykle vysoký a vyhublý, samá kost a kůže. V dospívání zesílil a nabral svaly, ale mlčenlivá, zádumčivá povaha mu zůstala. Nikdy se nepřestal ostatních stranit. Aragen byla jeho přítelkyní odmalička.

„Dnes po snídani se stěhujeme,“ řekl, aniž odtrhl pohled od vyhlídky. „Tohle mi bude chybět.“

Aragen si povzdychla. „Včera jsem navštívila lidskou vesnici, Wenire. Odcházíme kvůli mně.“

Užasle se na ni podíval. „Šla jsi mezi lidi? Ale něco takového je zakázané, jen Dravci se můžou setkávat s lidmi a lovit, my ostatní…“

„Já vím. Přesto jsem to udělala. Zabila jsem.“

Rozšířily se mu zorničky. Měl velmi světlé hnědé oči. „Jaké to bylo?“ zašeptal.

„Ještě lepší, než si všichni představujeme. Otec se zlobí. Ale jednou tuhle smečku povedu já, Wenire, a já nás nebudu držet zkrátka. Nebojím se lidí, mám moc, díky níž můžeme být neporazitelní!“

Wenir si ji fascinovaně prohlížel. „Já vím, Aragen, ale tvůj otec tu moc zavrhl a…“

„Všichni v sobě máme vrozenou pekelnou sílu, ale já mám něco navíc.“ Ukázala prstem na trávu mezi nimi. Wenir zatajil dech, když se trs trávy i s hlínou a kořeny vytrhl ze země a vznesl se do výše jejich očí. Tráva zčernala a hlína se rozdrolila na stovky malých kuliček. „Tohle je jen zlomek toho, co dokážu.“

Wenir odtrhl od té podívané zrak a upřel ho na Aragen. Když se dotkl její paže, hlína spadla zpět na zem. Aragen zaměřila své soustředění pouze na něj. Dávno ho přestala považovat jen za kamaráda, dávno si uvědomila, že ji přitahuje, že ji fascinuje. Jeho dotek se jí teď vpaloval do kůže a probouzel v ní příjemné, jiskřivé napětí.

„Musíš to udržet v tajnosti, Aragen. Tvůj otec je náš vůdce a tohle nikdy nedovolí. Musíš se s tím smířit.“

„Možná,“ opáčila a vstala. Přešla na druhou stranu vrchu, kde se pod stromy dala zahlédnout víska Maily. Wenir jí stanul po boku, tak blízko, že mohla cítit jeho teplo. „Místo abychom utíkali, mohli bychom je vyhladit. Bylo by to tak snadné, Wenire.“

Neodpověděl, ale věděla, že s ní souhlasí.

„Můj otec je nemocný,“ řekl po chvíli. „Zhoršuje se to.“

„Ty víš, čím to je. Chybí nám Pravé maso.“

„On říká, že…“

„Je oddaný mému otci. Nikdy by neřekl nic, co by podkopalo jeho autoritu.“

Wenir se mlčky otočil a vedl ji zpátky. Potom řekl: „Já si myslím to samé, co ty, Aragen.“

Table of Contents

Prolog

I. část Povstání Aragen

Kapitola 1. Dceřina vzpoura