7 dní hříchů

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Josef Urban

7 dní hříchů – e-kniha

Copyright © Fragment, 2013

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

OBSAH

Předmluva

Prolog

I. Králický archiv

DEN PRVNÍ

II. Žena, která hledá moře, Agnes

III. Muž, který ztratil sám sebe, Olšan

IV. Polom

V. A kolem nás je ráj

VI. Raškovské samoty, na příslušnosti k národu nezáleží

VII. Mým průvodcem byl les

VIII. Oči, které vidí

IX. Tenkrát na Podskalí

X. Ve městě, hodina seržanta Jetarjana

XI. U velkého Pánaboha, kde bych chtěl zapomenout

XII. Vteřiny věčnosti, Agnes

DEN DRUHÝ

XIII. Potemnělá katedrála snů

XIV. Stařec

XV. Ztracená minulost

XVI. Lásky, které zůstávají, Marie

XVII. Volám tě na dálku, má modlitbo

DEN TŘETÍ

XVIII. V lomu, Olšan a Jürgen

XIX. Naděje umírá poslední

XX. Pomoc v nouzi nejbližší

XXI. Ztrácíš-li domov, ztrácíš sám sebe, Agnes a Helga

XXII. Za světlem světa, Olšan a Jürgen

DEN ČTVRTÝ

XXIII. Kde vyjí vlci

XXIV. Pohřbili své dětství, Jan a Lubor

XXV. Cesta se proměnila v prach, Agnes a Helga

XXVI. Navzdory hříchům světa

DEN PÁTÝ

XXVII. Útes

XXVIII. Malá jeskyně

XXIX. Vyhlídka snů

XXX. Vesnice Talhof, Olšan a Jürgen

XXXI. Hrozba

XXXII. Ditrichův statek

DEN ŠESTÝ

XXXIII. Nad propastí

XXXIV. Vesnice Talhof, Agnes a Helga

XXXV. Karl Ditrich

XXXVI. Kde jedna cesta končí

XXXVII. Lágr

XXXVIII. Kdo je bez viny, ať hodí kamenem

XXXIX. Zbraní otroka je zrada

DEN SEDMÝ

XL. Bývali jsme kamarádi

XLI. Věrnost je mou ctí

XLII. Jidáš

DEN OSMÝ

XLIII. Bez hříchů

Epilog

Doslov

Tento román byl sepsán na základě vyprávění pamětníků, především šumperského občana Karla Cvrka (1916–2012), který pracoval v roce 1945 na ONV v Šumperku. Dílo má svoji literární licenci, proto byla jména všech postav důsledně zaměněna a jakákoliv podobnost se skutečně existujícími postavami je čistě náhodná.

Zažil jsem to, co bych nikdy sám v žádném románu nevymyslel. Abych mohl dojít až na konec, musel jsem překročit řeku.

Josef Urban

Předmluva

Spisovatele Josefa Urbana jsem poprvé potkal někdy před dvěma roky.

Vzpomínám si, že se svým parťákem Danem Krzywoněm oba svítili touhou a odhodláním natočit film, který bude jiný: hluboký, smysluplný, smutný i krásný. Avšak za nimi se tiše plížila smutná realita dnešního světa – sobectví, panovačnost, zloba, lhářství a nepoctivost…

Kniha „7 dní hříchů“, kterou máte právě nyní ve svých rukou, se opravdu po mnoha peripetiích stala předlohou stejnojmenného filmu. A vy sami budete moci posoudit, jak se autorům podařilo převést nevšední příběh Jana Olšana a jeho ženy Agnes na stříbrné plátno…

Spisovatel a scenárista Josef Urban skoro dvacet let sbíral a mapoval historická fakta a výpovědi posledních žijících pamětníků válečných a poválečných událostí. Pamětníků, vzpomínajících na těžkou dobu, kdy pro ně láska a přátelství byla jedinou nadějí jejich životů a někdy předem prohraných osudů.

Zkusme se na chvíli zastavit, začíst a zapřemýšlet.

Miroslav Řiháček – nejsem snílek

(autor je filmovým producentem)

Prolog

Tajemný název Sudety zůstane pravděpodobně navěky zakotven v mysli nás všech. Ještě stále žijí ti, kteří pamatují osudový milník našeho národa, rok 1938, kdy ze Sudet byly vyhnány stovky tisíc českých obyvatel. Mnoho dalších pak vzpomíná na okupaci, válku a významné změny po ní: odsun německých obyvatel, znárodnění, rok 1948…

Román 7 dní hříchů, který právě držíte v rukou, vypráví o osudu česko-německého manželství Jana Olšana a jeho ženy Agnes. Děj je zasazen do horské oblasti pod Králickým Sněžníkem. Ze sousedů, kteří žili dlouhá léta vedle sebe, se již před válkou stali nepřátelé. Osudy česko-německého soužití definitivně ukončila doba osvobození. Příběh, jehož stránky budete číst, se odehrál v sedmi poválečných dnech. Jan a Agnes se dostali prostými okolnostmi revolučních změn do téměř neřešitelné situace.

Několikrát jsem v životě slyšel, že zoufalé situace neexistují, že jsou jen zoufalí lidé. Přesto jsem se mnohokrát dostal do stavu věcí a okolností, které jsem již sám změnit nemohl. Síly žádného člověka nesahají na „druhý“ břeh. Agnes, žena, jež bezmezně miluje svého muže, se stává obětí hry Janových přátel. Ale ani on zpočátku netuší, že jeho poklidný život lesníka v pohraničí končí. Oba manželé, kteří se brali těsně před obsazením Sudet tak trochu navzdory času, zastihne v prvních dnech po osvobození bouře zvůle a intrik. Lesy kolem hájovny Podskalí jsou temné. Kdo stál ještě včera ve stínu, pomalu vystupuje na světlo, často ozbrojen nejen karabinou, ale i smyšlenou historkou o zásluhách při osvobození „své vlasti“.

Každý člověk má v podstatě rád, když se nachází v bezpečí, ukryt před zmatky světa, nejlépe obklopen vlastní rodinou a přáteli. Zkoušky nejtěžší přicházejí v životě nečekaně, udeří zpravidla jako blesk z čistého nebe. Když se vlny temného oceánu vzedmou až do nebe, kapitán lodi pozná vlastní schopnosti. A my, teprve na takovýchto osudových křižovatkách, jsme buď připraveni postavit se živlům, nebo se prostě utopíme. Pokud však udržíme otěže své lodi, můžeme se dočkat i se svoji posádkou nového rána.

Lidé vystaveni extrémní situaci si často uvědomují svoji smrtelnost, stejně, jako oba hlavní protagonisté tohoto románu. Často vzpomínají na dobu, kdy se mohli hřát ve žlutých paprscích slunce. Slovo „kdyby“ dostává magický rozměr. V tom ohledu jsou si Agnes s Janem naprosto rovni. Ženský kočičí (nevzdávající se) a mužský psí (heroický) svět se protíná v plné paletě barev. A není už nic z toho, co již bylo, jen to, v co skutečně Agnes a Jan věří. Okamžik vzájemného porozumění může porazit všechny armády světa, i ty nejlépe vyzbrojené. Jít za světlem znamená nebát se temnoty, být schopen, byť třeba ve složité situaci, dojít až na konec příběhu, O jeho rozuzlení se ale musí postarat každý sám, stejně jako Agnes s Janem. Jsem totiž přesvědčen, že každý jde tam, kam věří, že by měl dojít. Pokud věří, že tam dojde, určitě se to stane.

S úctou

Josef Urban

I.

Králický archiv

Sutiny prastarých, nekonečných kamenných moří Králického Sněžníku dodnes ukrývají tajemství. Mramorové labyrinty jeskynních chodeb tvořily podle pověstí v minulosti pašerácký koridor napříč horou, do Německa. Do dnešních dnů jsou však tajné chodby Sněžníku stejně neznámé jako osudy lidí, kteří navždy spojili svůj životní úděl s příběhem hory. Hory, jež byla odnepaměti symbolem zdejšího kraje. Zapomenutého kraje severních Sudet.

Kolem Moravy projížděly od Hanušovic ke Králíkům tři nákladní vozy. Jely spořádaně za sebou, stoupaly k nízkému sedlu. Opuštěné pevnostní sruby na stráních poutaly pozornost všech řidičů. Jejich betonové obrysy byly na mnoha místech rozstřílené. Vrcholy hor nad nimi halila bílá mlha. V německé osadě Rothfloss (Červený potok) se první náklaďák na křižovatce stočil doprava, do údolí Klein Mohrau (Malé Moravy). Zbytek krátkého konvoje ho následoval. Prstenec Králického Sněžníku otevřel svoji náruč, toho rána stále ještě neviditelnou. Několik desítek metrů za železničním mostem se v zatáčce objevil drátěný vojenský zátaras. Vozy v řadě za sebou před ním zastavily. Muž z německé vojenské hlídky předstoupil před první z nich. Na jeho ocelové helmě se bíle blýskaly nápisy SS. Krátce něco vysvětloval prvnímu řidiči, který pozorně naslouchal. Rukou mu ukazoval směrem k tušenému Sněžníku, jako by popisoval další cestu vzhůru. Když mávl rukou, dva vojáci v uniformách okamžitě uvolnili překážku na rozblácené silnici. Motory burácely jeden přes druhý, když míjely kontrolní stanoviště. Toho dne byla hlavní cesta i ostatní přístupy do údolí neprodyšně uzavřeny.

Po teplejší zimě přišlo tady na horách rychlé tání. Sníh zůstával jen na těch nejvyšších partiích Králického Sněžníku a sousedního hřebene Sušiny. Byla půlka dubna 1945. Na pasekách a drobných políčkách kolem německé obce Klein Mohrau se místo sněhu vznášela mlha. Kolem poledne se vždy vytrácela s přibývajícím sluncem. Ještě ne řeka, ale spíš rozvodněný potok se tady kolem obce rozléval v zátočinách a přes houští se dostával až těsně k lesní cestě. Před hájovnou na horním konci obce stála u vchodu opřená služební motorka. Dál nad vesnicí už byl jen hustý les, skrz který stoupávala i kamenitá cesta vzhůru, dál k sedlu, až pod majestátní Sněžník.

Olšan seděl v místnosti, díval se do zákresu plánu těžby. U dřevěného kredence stál vedoucí polesí Horní Morava, Karl Ditrich. Hubený dlouhán se chvíli bezradně podrbal v divokém vousu, potom otevřel šuplík. Jeho kostnaté prsty rychle procházely zpřeházené doklady. V té změti dokumentů byl opravdový zmatek: potrhaná školní vysvědčení byla promíchaná se záručními listy žárovek a nejrůznějšího lesnického nářadí. Mezi doklady kralovalo čtyřstránkové potvrzení o koupi rádia Vanenberk a také vojenský diplom Das Eiserne Kreuz, Železný kříž 2. třídy, za statečnost. Odznak se měkce lesknul, připevněný v rohu značně pomačkaného dokumentu. Ditrich ho sevřel svými prsty, jen na okamžik.

Všechny listiny byly proloženy mapami různých barevností a měřítek. Společně s potravinovými lístky vytvořily téměř dokonalý obraz o životě tohoto muže a tak trochu i podivína. Němce, který přežil strašnou kanonádu kaťuší u Kursku jen náhodou. To bylo ve čtyřicátém třetím roce. Šrapnel mu z břicha udělal krvavou fašírku. Přišel o slezinu a část jater. Od té doby sloužil své vlasti místo ve wehrmachtu jako lesník. Nárok na invalidní válečnou penzi nikdy nevyužil.

Jeho rychlé prsty se konečně zastavily. Ditrich se usmál, vítězoslavně rozložil starou rakouskou speciálku, aby ji vzápětí podal Olšanovi. Ten ji bez mrknutí oka srovnal před sebou, pak přiložil špičky svých prstů na konturu jihozápadního svahu Sněžníku. I on sloužil ve státní službě třetí říši. Jeho polesí se rozkládalo nedaleko Hanušovic, snad dvacet kilometrů od Ditrichovy hájovny.

Table of Contents

Předmluva

Prolog

I. Králický archiv