Horko ve Sněhulákově

Vyšlo také v tištěné verzi

www.fragment.cz

Napsala Milena Durková

Ilustrovala Veronika Miklasová

Horko ve Sněhulákově – e-kniha

Copyright © Fragment, 2013

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

Obsah

Koule a poznámka

Vousatá ségra

Miluláš s čertem a pepřový sprej

Sněhulákov

Básničkování

Marcipánová past

Skřítek

Psaníčko s nadílkou

Perníčky pro Santu Clause

Kouzelné zrcadlo a předem zkažené narozeniny

Pavlíček a zamrzlí mimozemšťani

Zrada

Nemocnice

Poslední jiskřička naděje

Santův palác

Sněhurka

Nic jistého

Moje domácí zvíře

Narozky

Kde je Pavlíček?

Vánoční les

Neodbytný balík

Skútr

Bytva (tvrdá)

Kapří pře

Mamčina vánoční příhoda

Štědrý Štědrý den

Miládce a Matoušovi

1

Koule a poznámka

Na Mikuláše po obědě začalo sněžit. Navečer už se všude rozkládalo bílo jako v pohádce. Trávníky byly měkké jako peřiny, na plotech narostly sněhové čepice a chumelilo pořád dál, jako by vůbec nemělo přestat. Vločky nevypadaly jako sněhová kalamita, ale jako krásná nadílka.

Ondra s Martinou byli doma. Když se dost vynadívali na sníh, seděli v obýváku každý v jednom křesle. Martina upíjela kakao, koukala do knížky a četla. Ondra koukal na Martinu.

Martina byla o rok mladší. Chodila teprve do šesté třídy. Dokázala pěkně lézt na nervy, i když zrovna nic neříkala ani jinak neotravovala. Například teď. Jakmile začalo sněžit, navlékla si bílý svetr s velkou sněhovou vločkou, natáhla si tlusté ponožky s norským vzorem a uvařila plnou termosku kakaa. A měla dobrou náladu, jako by se nechumelilo.

Ondra měl na sobě flanelovou košili, na které chyběly tři knoflíky, a každou ponožku jinou, protože ráno zaspal. A pokud šlo o něho, tak se chumelilo a pořádně. Na písemku z matiky sice doběhl včas, ale už při druhém příkladu mu matikářka Skřivánková zabavila tahák, co měl schovaný pod penálem. To znamenalo automaticky kouli a poznámku do žákovské.

Ondra koukal na Martinu, jak si v klídku čte, a měl hroznou chuť jí drcnout do toho hrnku s kakaem, aby se jí vylilo na bílý svetr. Proč musí být jeho ségra pořád tak perfektní? Proč dneska nedostala taky ve škole kouli a po škole sněhovou koulí do kebule a nepřišla domů s brekem?

– Co je Ondro? ozvala se najednou Martina, jako by mu četla myšlenky. Zvedla oči od knížky a natahovala k Ondrovi ruku s hrnkem.

– Chceš taky?

Ondra kakao odstrčil a zavrtěl hlavou.

– Podepíšeš mi žákovskou? zeptal se. Snažil se, aby to říkal jakoby nic.

– Už zase? hlesla Martina.

– Co už zase? opáčil Ondra ne moc vlídně.

– Koule? vyzvídala Martina.

Ondra neochotně přikývl.

– Plus poznámka.

– Ty brďo, řekla Martina a vyvalila oči, jako by právě uviděla ufouna. – To už je podruhý. Co řekneš mamce?

– Ty jsi blbá, řekl pohrdavě Ondra. – Asi nic, ne? Proč myslíš, že chci, abys mi podepsala žákovskou?

Martina se neurazila. To byla jedna její dobrá vlastnost. Poznala, kdy je Ondra v bryndě a zlobí se nejvíc sám na sebe.

– Ale minule jsi říkal, že si to opravíš, připomněla mu vyčítavě.

– Taky že jsem si to opravil, bránil se Ondra. – Ze zkoušení jsem dostal dvojku.

Martina se koukala k oknu, jak za ním sněží, a hrozně dlouho nic neříkala. Ondra věděl, že přemýšlí, co udělat, a chtěl jí říct, že když mu tu žákovskou podepíše, bude to pro ni vlastně výhodné. Jenomže nepřicházel na žádný důvod, proč by to výhodné mělo být.

– Ty Ondro, ozvala se Martina. – Řekni to radši mamce. Naslibuj jí, že se polepšíš a tak. Já se za tebe přimluvím.

Ondra mlčel. To by samozřejmě mohl udělat hned dneska a měl by to za sebou. Ale ty následky. Znamenalo by to, že by nesměl ven, o televizi a konzoli ani nemluvě. Nejméně čtrnáct dní smutné nudy. A ještě k tomu před Vánoci. Ondra se rozhodl, že to u Martiny zkusí ještě jednou.

– Padesát korun, nadhodil zkusmo. Počítal najisto s tím, že bude muset přihodit.

– Ondro, neblbni, bránila se Martina. – Já fakticky nemůžu. Jestli to na třídní schůzce praskne, praskne taky to, že to bylo už podruhý. A budeme mít oba průšvih jak panelák.

– Stovku na ruku, odhrabání sněhu a dvoje nádobí, navrhl Ondra.

Martina vyskočila z křesla a šla pryč.

Bylo vidět, že tentokrát se naštvala.

2

Vousatá ségra

Ondra seděl v obýváku sám. Nejdřív dopil Martinino kakao. Bylo fakt dobré. A pak přemýšlel o tom, jak na ni. Protože se nemínil jen tak vzdát. Musí být nějaký způsob, jak ji ukecat, aby mu tu žákovskou podepsala. Ona umí mamčin podpis napodobit mnohem líp než on. A pak se bude učit matiku každý den a hned v pondělí se nechá vyzkoušet. Nebo v úterý.

Martina se nevracela. Ondra už se po ní chystal jít podívat. Martina byla sice hrozně otravná, ale pořád bylo lepší, když s ním mluvila. A dneska je Mikuláše. Třeba má pro něho nějaký dárek jako vloni. I když nejlepší dárek by byl, kdyby mu podškrábla tu kouli a už o tom držela pusu.

Ondra se koukal z okna. Sněžilo ještě o něco hustěji. Ulicí projížděl sněžný pluh a žlutě a červeně blikal. Bylo potřeba proházet cestičku od vrátek na verandu, aby se mamka dostala domů.

A také aby mohli přijít Mikuláš s čertem a andělem. Kdyby náhodou přišli. Ondra pochyboval, že se u nich letos někdo objeví. Loni sníh nebyl, a tak mohl nasypat na cestičku bouchací kuličky. Udělal tam hotové minové pole. Aby nebylo úniku. Jenže ty kuličky byly nějaké moc dobré a Mikulášovi to propálilo podrážku a ještě mu trochu chytlo roucho, takže čert ho musel hasit pytlem. Ondra se na to koukal z okna a mohl se utlouct smíchy, jak tam poskakují jako cvoci a vůbec se nechovají jako čert a Mikuláš, ale jako normální lidi. Tedy jako normální lidi v nenormální situaci.

Jenže pak přijela městská policie. Hrozně rychle, jako by číhala hned za rohem, a se zapnutou houkačkou. Ondrovi se dost zamlouvalo, jak se ho jeho taťka zastával. Že kluci dělají klukoviny a tak. Ondra pak musel tomu policajtovi slíbit, že nic takového už nikdy neudělá a na bouchací kuličky už ani nesáhne. Když mu to stvrzoval rukoudáním, udělal na druhé ruce za zády na prstech křížek. Jako že to nemyslí vážně. Udělal ho hlavně proto, aby se vytáhl před Martinou. Martina to viděla a nežalovala. Jenže to zahlédl i táta. A když policajti odešli, udělal kvůli těm bouchacím kuličkám a kvůli lhaní hrozný cirkus.

Ne, loňský Mikuláš se moc nepovedl. Mikuláš s čertem poskakovali na chodníčku před domem moc pěkně, ale za celý ten průšvih to asi nestálo.

Ondra si všiml, že na zahradu vyšla Martina. Měla čepici naraženou na uši a šálu namotanou až k nosu. V ruce držela lopatu na sníh a začala se s ní ohánět jako divá. Až to skoro vypadalo tak legračně jako ve zrychleném záběru.

Ondra věděl, proč Martina hází sněhem jako šílenec. Měla na něho vztek, že si nechal dát kouli z písemky. Ondra si říkal, že by měl mít na Martinu také vztek. Protože ona ještě nikdy žádnou kouli nedostala, a tak ani neví, jaké to je.

Ondra schválně nešel Martině pomoct. I když půlka cestičky byla jeho. Když chce být Martina tak perfektní, ať se tím sněhem prokouše sama. Až k vrátkům.

Seděl dál v obýváku a pochmurně dumal o tom, že jeho ségra dovede být fakt nesnesitelná. Třeba jako když byli naposledy na návštěvě u táty. Od té doby, co se jejich taťka a mamka letos na jaře rozvedli, taťka bydlel s jinou paní v jejím domě. Ta paní měla také kluka a ten měl zase úplně jiného tatínka a ten bydlel zase úplně jinde. Prý v Německu nebo až v Americe. Tomu klukovi bylo teprve sedm, jmenoval se Pavlíček a byl strašně rozmazlený. Ondra ho hned od prvního dne nesnášel. Pavlíček moc rád žaloval a kvůli všemu brečel, ale tak, aby ho bylo hlavně hodně slyšet. Byl to hrozný sobec.

Martina tvrdila, že je to tím, že je jedináček a nemá žádnou sourozeneckou průpravu. A že by se to případně mohlo zlepšit. Alespoň trochu. Ale Ondra o Pavlíčka nestál. Ani náhodou.

Zato Martina s ním hrála Člověče, nezlob se! a ani nemrkla, když se vztekal a jasně fixloval.

– Kdybych ti tohle dělal já, vyčetl jí Ondra, – tak se mnou už v životě nehraješ.

– Ale ty jsi můj brácha, namítla Martina. – To je něco jiného.

Ondra se ušklíbl a hned Martině připomněl:

– Táta říkal, že Pavlíček je teď taky náš brácha.

Bylo to divné. Ondra málokdy myslel na to, že Martina je jeho ségra. Martina prostě jeho ségra byla. Ale Pavlíčka si musel připomínat. A i kdyby si to říkal šedesátkrát denně, Pavlíček byl prostě jen cizí kluk. A nebyla s ním žádná zábava.

Jenomže vždycky, když o tom začal, snažila se Martina honem změnit téma. Ona se strašně nerada hádala. Hádala se vlastně skoro jen s Ondrou, a ještě co nejmíň. Dokonce i k té tatínkově paní, co byla děsně vážná a pořád namalovaná, se chovala docela dobře. Když byli u nich na návštěvě, pochválila jí oběd a po jídle jí naskládala nádobí do myčky.

Ondra to Martině vyčetl, protože té paní by se dala vyvádět spousta hnusných věcí. Jejich mamka se ještě ani jednou nezeptala, jestli se u ní chovali slušně.

– Ta ženská si může stěžovat jen tátovi, prohlásil, – a to by si mohla zkusit.

– To víš, že by si stěžovala, odpověděla na to Martina. – Úplně klidně. A táta by se mohl naštvat a třeba by přestal dávat mamce peníze.

Ondra řekl, že no a co, tak by se teda obešli bez nich. A že mu připadá děsně trapný, jak Martina za tou ženskou a tím cizím klukem dolejzá. A mamce by to taky připadalo trapný, kdyby o tom věděla, ale naštěstí o tom neví.

Pak se stalo něco divného. Něco, co Ondra vlastně ani způsobit nechtěl. Martina totiž začala bulit. A vůbec mu nechtěla říct proč. Jenom bulila jak fontána a smrkala a Ondra z ní nedostal ani slovo.

– Už jsi jak ten pitomej Pavlíček, řekl jí a nechal ji být. Ale druhý den jí koupil zmrzku. Z vlastního kapesného. Jen tak.

Ondra přestal dumat, oblékl si bundu, narazil si čepici a navlékl palčáky. Vzal si v garáži druhou lopatu a vyšel na zahradu.

Vločky se snášely zvolna a potichounku. Byly veliké. Ondra jich několik chytil na rukáv. Vypadaly jako útržky jemného vzorku z velké záclony, kterou někdo rozšmikal na kousíčky.

Martina proházela cestičku až k vrátkům. Už nebyla naštvaná. Měla červené tváře a oči jí svítily radostí z té spousty sněhu.

– Ondro! křičela. – Pojď stavět sněhuláka!

Ondra neměl námitky. Hned si všiml, že na sněhuláka je ten správný sníh. Lepil se na podrážky.

Povedlo se mu uválet z toho lepivého sněhu velikánskou kouli. Martina uválela o něco menší, prostřední. Ondra ještě uplácal hlavu a Martina zatím doběhla domů pro mrkev. Přinesla také sáček větrových bonbonů a udělala z nich oči a knoflíky. A na hlavu sněhulákovi posadila prázdný květináč a ještě na něj přilepila sněhovou bambuli.

– Ten je krásnej, prohlásila Martina. – Pojď, uděláme rodinku. Tohle bude máma. Uděláme ještě tátu a děti.

Ondra se ušlíbl.

– A potom ještě Pavlíčka a paní Pavlíčkovou, co? Fakt dobrý.

Martina se zarazila a neříkala nic. Ona vždycky poznala, kdy Ondra jen tak brblá a kdy ho něco štve doopravdy.

Ondra se otočil na patě a zamířil domů. Trochu čekal, že za ním Martina zavolá, že to tak nemyslela. Jenže Martina to tak myslela. Když se po ní otočil, viděl, jak válí další kouli na nového sněhuláka.

Ondra se sehnul pro sníh, uplácal kouli a hodil. Chtěl samozřejmě trefit Martinu za límec. Ale koule ji zasáhla do ramene a svezla se jí po zádech. Martina se shýbla, jako by chtěla dál valit kouli, ale najednou se otočila a plesk. Koule se Ondrovi rozplácla přímo na čele.

Ondra se rozzlobil. Honem si vytřel sníh z očí a zahájil útok. Metal na Martinu jednu kouli za druhou jako kulomet. Martina se nedala. Ale Ondra také ne. Sněhové koule létaly vzduchem sem a tam a Ondra s Martinou začínali vypadat jako dva sněhuláci.

Konečně se Ondrovi podařilo zahnat Martinu na ústup. Natlačil ji až k plotu a volal na ni, ať přizná porážku. Martina neodpověděla, protože se zrovna rozmáchla. A trefila Ondru rovnou do otevřené pusy.

– Ondro, promiň! volala Martina, ale už bylo pozdě. Ondra vyplivl sníh, přiskočil k ní a strhl jí z hlavy čepici. Nacpal do ní sněhovou kouli a vyhodil ji i s čepicí do výšky na strom.

Koule z čepice vypadla a čepice se zachytila vysoko na větvi a zůstala tam viset.

– To jsi nemusel, prohlásila Martina. Tvářila se zamyšleně. Jako by čepice na stromě byla důvod k zadumání.

– Máš ještě jednu, ne? opáčil Ondra.

Martina zavrtěla hlavou.

– Tu už jsem ztratila.

Ondra se zaradoval. A radostí začal tancovat a prozpěvovat si. On sám už ztratil tolik čepic a rukavic a šál, že jejich mamka začala být na ztracené věci hrozně alergická. Teď má pro změnu průšvih Martina. A Ondra ji má v hrsti.

– Jsi jak malej, řekla Martina otráveně. Plácala další koule a snažila se jimi čepici trefit, aby spadla dolů. Čepice se zřejmě napíchla hodně dobře, protože na větvi visela dál. Martina házela koule a vyskakovala do výšky. Začínala mít uši červené od mrazu.

Ondra měl zase tu škodolibou náladu, co se jí v poslední době nějak nemohl zbavit. Hodil sice po čepici také pár koulí, ale dostat ji dolů se nijak zvlášť nenamáhal.

– Kdybys viděla, jak máš rudý uši, řekl Martině. – Namrznou ti a zčernají a pak odpadnou. Měla bys jít domů.

– Ani náhodou, protestovala Martina. – Ještě nemám hotový ty sněhuláky!

Utíkala na verandu, kde byly připravené mikulášské punčochy. Vzala tu větší a narazila si ji na hlavu, takže vypadala jako vánoční skřítek. A pustila se do dalšího sněhuláka.

Ondra se rozhodl, že vysochá ze sněhu ledního medvěda. Začal tím, že nosil sníh na hromadu. Ale za chvíli ho to přestalo bavit a rozhodl se, že místo velkého medvěda udělá radši menšího tuleně.

Martina poskakovala a červená punčocha jí legračně plácala do zad. Už se jí zase vrátila dobrá nálada. Dokonce si začala prozpěvovat. Měla už dva malé sněhuláky.

Ondru tuleň nebavil. Zadní a přední ploutve se sice docela povedly, ale hlava se zdviženým čumákem se pořád bortila.

Ondra trochu zanadával. Pak silněji. Čekal, že se Martina zeptá, co se děje. Ale nic se neozvalo. Když se Ondra ohlédl, u cestičky stálo tři a půl sněhuláka, ale Martina už tam nebyla.

Ondra usoudil, že jí byla zima, a tak šla domů. Zkoušel ještě chvíli plácat tuleně se špičatým čumákem, ale nešlo mu to o nic líp. Napadlo ho, že Martina třeba mezitím doma uvařila čaj, a šel za ní.

V kuchyni ségra nebyla a nestála tam ani konvice s uvařeným čajem. V obýváku bylo prázdno. Ondra se šel podívat k Martině do pokoje. Byl tam jen srovnaný psací stůl a ustlaná postel. Ondra nakoukl ještě do koupelny a potom chodil po domě a volal. Martina se neozvala.

Ondra se zastavil dole v chodbě a dumal. Hraje si na schovku? Zavolal, že jestli Martina hned nevyleze, dá jí do postele pod peřinu sněhovou kouli. Ale Martina se stejně neozvala.

Ondra se rozhodl, že jí tu kouli do postele dá. Ale když se chtěl obout, aby došel pro sníh, všiml si, že na rohožce nestojí Martininy sněhule. A na věšáku nevisela její bunda.

Šla teda zase ven. Ale proč nic neřekla? Holky jsou divný. Ondra šel do obýváku a zapnul si počítač. Až se mamka dozví o té kouli, tedy o té z matiky, nezahraje si na počítači určitě takových čtrnáct dní.

Ondra se tak zabral do strategie, při níž stavěl opevnění pro svůj hrad a zároveň odrážel útoky nepřátelské jízdy, že si ani nevšiml, kdy Martina přišla do pokoje.

– Páni, vydechla, – to je teda něco.

– Že jo, řekl Ondra a ohlédl se. Myslel, že Martina konečně pochopila, že vymýšlet bojové strategie je velká paráda. Dosud jí to moc nedocházelo.

Ale když se na ni podíval, musel ještě dodat:

– Co blbneš?

Martina stála na koberci ve sněhulích. Padaly z nich kusy sněhu a tály. A z bundy také. Na hlavě jí pořád plandala ta červeně kostkovaná mikulášská punčocha. A nejlegračnější bylo, že na bradě měla dlouhé bílé vousy. Vypadaly mnohem líp než plnovous z vaty. Vypadaly jako pravé. Ondra vstal, aby si na ně sáhl.

– Au, řekla Martina, – radši za ně netahej.

– Co blbneš? opakoval Ondra. A schválně za ty vousy pořádně škubl. Martina vyjekla. Asi to opravdu bolelo. Ondra leknutím couvl.

– Co to je?

Vousy vypadaly na Martině legračně. Měla také huňaté bílé obočí. Ale vlasy měla naštěstí svoje hnědé.

– Prý to zase zmizí, řekla Martina, – brzy. Ale nesmím už zničit žádného sněhuláka.

Ondra se koukl z okna. Noví sněhuláci tam stáli v řadě a zničený nebyl ani jeden. Zavrtěl hlavou.

– Co to meleš?

Martina si sedla do křesla. Bylo jí úplně jedno, že ho zamokří. Vypadalo to, že nemyslí ani na to, že má vousiska jako Mikuláš, Santa Claus a Krakonoš dohromady. Vrtěla hlavou, jako by se snažila srovnat si něco v hlavě, a moc jí to nešlo.

Ondra si říkal, že Martině možná přeskočilo. Díval se na mokré fleky na koberci a látku na křesle, do které se vsakovalo mokro z Martininy bundy.

– Ty hele, řekla Martina, – já bych s tímhle mohla klidně dělat Mikuláše. A tobě ta čertovská maska třeba ještě bude.

– A za kým bysme šli? zeptal se Ondra. – To musíš mít předem domluvený s rodiči.

– No přece za Pavlíčkem, navrhla Martina.

Ondra se zatvářil otráveně.

– A co mu asi tak doneseme?

– Koukni se do kuchyně, poručila Martina.

Table of Contents

1 Koule a poznámka

2 Vousatá ségra