Vlastimil Vondruška

PŘEMYSLOVSKÁ EPOPEJ III

KRÁL RYTÍŘ

PŘEMYSL II. OTAKAR

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-5754-6

Mé ženě Aleně

KNIHA PRVNÍ (1240–1241)

Včera jsem se vrátil z Vratislavi domů do vyšehradské kapituly. Nejdříve jsem si ošetřil puchýře na nohou a hned potom jsem zamířil do svého milovaného skriptoria. Nemohl jsem se dočkat, protože všude dobře, ale ve skriptoriu nejlépe. Tedy alespoň mně.

Bibliotékář už na mne čekal a s úsměvem ukazoval na pulpit u okna, kam mi připravil nový kodex s prázdnými pergameny. O něco tlustší než předchozí dva, které jsem už osudy přemyslovského rodu popsal. „Já tě znám,“ prohlásil bibliotékář dobromyslně. „Když se dáš do psaní, nevíš, kdy skončit.“

Podobně mne popichuje neustále. Jenže já nepíšu proto, že bych nacházel rozkoš ve skřípění brku po pergamenu. Jsem v podstatě člověk líný a navzdory duchovnímu stavu i hříšný. Mám rád pohodlí a dobré jídlo a neumím nalézt útěchu v půstech. Chci však dříve, než si mne Bůh povolá, sepsat vše, co považuji za důležité. Upnul jsem se k tomu, neboť chci po sobě zanechat alespoň malou stopu v tomto nekonečném a krásném světě. Stejně, jako to dokázali mí předci. Právě jejich poznámky třídím a komentuji.

Protože však už mám šedivou hlavu a záda shrbená, sám také ledacos pamatuji. A v tomhle kodexu se konečně dostanu k událostem, jichž jsem byl sám svědkem. Ve Vratislavi jsem měl navíc možnost prostudovat vše, co je uloženo v archivu tamní katedrály. Je toho hodně, co bych rád pověděl o konci vlády krále Václava, toho jména prvního, že by na to nestačil ani mnohem tlustší kodex, než je ten na pulpitu. A to jsem také svému příteli, kapitulnímu bibliotékáři, odpověděl. S hraným zděšením se pokřižoval, ukázal na police plné knih a svitků a optal se, kam má pořád nové spisy ukládat? Jako by naší kapitule nestačily ty, co už máme. K čemu je dobré nové vědění, když zbožnému učenci stačí znát evangelium?

Jsem zbožný muž a nemíním se rouhat. Nemíním ani brát svému příteli jeho přesvědčení, ale co se týká světa křesťanů, jsem si jistý, že k jeho pochopení nestačí jen slova evangelia. Stačila by snad, pokud by se jimi všichni řídili, to ano. Jenže většina těch, co znám, se jejich slovy neřídí. A někteří je ani pořádně neznají. Dokonce mnozí preláti tápají! A jsou i tací, kteří se snaží slova evangelia překroutit.

Čím více je ve světě nelásky a hříchu, tím odvážněji vystupují kacíři. Zákeřnou vraždou mladého krále Václava, posledního přemyslovské krve, jako by se všechno změnilo. Právě proto píšu, aby ti, kteří přijdou po nás, věděli, že naše země teď sice prožívají dobu úpadku, ale že byly také mocné a slavné. A že naši dědové ani otcové nikdy nehrbili před cizáky hřbet.

V minulém kodexu jsem napsal, že král Václav žádnou velkou bitvu nesvedl a je to svým způsobem pravda. Ale svedl jednu počtem bojovníků menší, kterou se přesto proslavil. Byl to on, kdo jako jediný z křesťanských panovníků dokázal porazit Mongoly, když se jako jezdci z Apokalypsy objevili v našem bohabojném světě. Mongolský chán Batú rozvrátil kyjevskou Rus, Uhry, Polsko a pokračoval na západ. Zavládla šílená hysterie a jediný, kdo si zachoval chladnou hlavu, byl král Václav. Shromáždil vojsko, porazil jeho předsunuté oddíly a jistě by porazil i chána Batúa, kdyby se Mongolové nestáhli zpět do svých stepí. Ale to jsem se nechal příliš unést a předbíhám ve svém vyprávění.

Když už však hovoříme o mongolském vpádu, dovolte mi učinit ještě dvě poznámky, aby vynikla Václavova velikost. Zatímco on se chystal na obranu křesťanského světa, v Itálii se dál handrkoval císař s papežem o moc, a bylo jim jedno, že za Alpami hynou křesťané. Protože ti, co stojí příliš vysoko, se nezajímají o nás, kteří žijeme dole. Václav však takový nebyl.

Byl to rozvážný muž, navzdory tomu, že mu vadil hlas zvonů a hystericky se bál usnout v komnatě, v níž by bylo cokoli ze zlata. Neznám člověka, který by nebyl pověrčivý. Co je však podstatné, svou pověrčivost si musíme nosit v sobě a nesmíme se jí nechat vláčet jako hadrové loutky. Jenže právě tohle často dělají ti, kteří by naopak měli své věřící uklidnit.

Nikdy jsem nečetl o tolika hysterických záchvatech, jaké měla v době mongolského nebezpečí většina církevních kazatelů. Jako by je kousl bazilišek. Jeden uherský biskup třeba tvrdil, že Mongolové píší hebrejským písmem, a proto je třeba upálit všechny Židy. Podobný názor hlásali i čeští minorité ústy svého představeného, který se jmenoval Johannes de Plano a byl Ital. Jak říkám, nevěřte žebravým řádům! A nevěřte ani Italům, nepoznal jsem větší mluvky.

Papežův vyslanec Albert Beheim zase veřejně obvinil císaře Fridricha, že prý on sám pozval Mongoly na pomoc proti papežovi, neboť je to kacíř z největších. No řekněte, k čemu takoví lidé jsou? Když je zle, hlásají nesmysly a přitom se ještě domnívají, jak jsou užiteční křesťanstvu. Jak říkám, když šlo do tuhého, nebylo nad krále Václava!

KAPITOLA 1

Advent roku Páně 1240 začal třeskutými mrazy, ale ještě před svatým Mikulášem se oteplilo, sníh roztál a na oblohu se vyhoupl sluneční kotouč. A vydržel na ní celé dny. Nehřál sice silně, ale již samotný pohled na něj těšil urozené muže a ženy, kteří se chystali během Vánoc na cestu, aby navštívili své neméně urozené příbuzné a přátele. Přidělával však vrásky na čelech venkovanů, protože teplý advent přinášel neúrodu. Tak to bylo v křesťanském světě vždycky, radost jedněch doprovázely obavy druhých.

Anežka, nejmladší sestra českého krále Václava, se rozhodla rychle. Nezůstane v Praze, vydá se za sestrou Annou do Slezska. To byla ovšem jen část jejího plánu. Aniž o tom hovořila nahlas, chtěla především navštívit hrob své matky Konstancie. Věděla sice, že zajížďkou do Tišnova u Brna ztratí spoustu času, ale nelitovala ho. Jela by tam, i kdyby bylo sněhu až po prsa. Musela se vypořádat s věcí, která nesmírně trýznila její duši.

Když před několika měsíci královna Konstancie umírala, Anežka u jejího lože nebyla. Bolestně si uvědomovala, že matka zemřela, aniž by od ní ona dostala odpuštění. I když to, co provedla, nikdo nikdy proviněním nenazval, sama to tak cítila. Ve jménu víry připravila matku po smrti svého otce krále Přemysla, toho jména prvního, v německých zemích zvaného Otakar, o možnost postavit klášter v Praze. Založila ho sama a dlouho byla přesvědčená, že takové dílo je Bohu milé, ať už ho vykonala ruka její nebo matčina. Jenže matčina smrt jako by tohle pevné přesvědčení nalomila. Sama nechápala proč, ale pronásledoval ji neodbytný pocit, že matce ublížila. Život křesťana byl mnohem složitější, než si byla původně ochotná připustit. Jistě, víra stála nad vším, co křesťan konal. Jenže matka se trápila a v posledních letech svého života se od Anežky odvrátila.

Původně chtěla putovat jen v doprovodu dvou řeholnic, ale král Václav to rezolutně odmítl. „Jsi z přemyslovského rodu a má sestra. Tvá zbožnost prospívá nejen mé vládě, ale veškerému lidu. Což znamená, že se musím postarat o tvé bezpečí.“ Kdyby byla Anežka mladší, určitě by protestovala, že ji ochrání Bůh. Jenže bylo jí už dvacet devět let, a i když její víra v boží prozřetelnost nebyla o nic menší ani dříve, s věkem člověk získával zkušenosti a také moudrost.

Od jara přicházely z východních krajin znepokojující zvěsti o podivných nájezdnících, kteří drancují a vraždí. Prý to byli potomci biblického Goga a Magoga, kteří přežívali kdesi na okraji světa a nyní se vrátili, aby rozsévali bídu a smrt.

„Jak myslíš,“ odpověděla pokorně. Postřehla, že její souhlas bratra Václava potěšil. Chtěla se vzdálit, ale zadržel ji. Přátelsky upozornil: „Tvůj pán ještě neskončil.“ V jeho jediném oku postřehla žertovný záblesk. Došlo jí, že očekává její protesty, neboť mu často opakovala, že jejím pánem je Kristus. Jenže s věkem opravdu přichází moudrost a Anežka se dnes hádat nechtěla.

Král Václav chvíli čekal, pak nepatrně přikývl, aby ocenil její smířlivost. Vzápětí ale zvážněl: „Dostaneš silný vojenský doprovod, Anežko. Družině bude velet Častolov, jemu mohu věřit jako sobě samotnému.“

„Má tvá opatrnost nějaký zvláštní důvod?“ optala se. Došlo jí, že cestu do Tišnova neutají, ale vzdát se jí nemínila za žádnou cenu.

„Jistě. Spolu s tebou bude cestovat i můj syn.“

„Vladislav je přece v Durynsku,“ podivila se. „Pokud vím, dosud se nevrátil. A já chci vyrazit hned zítra.“

„Nemluvím o něm, ale o malém Přemyslovi. Je mu už sedm let a má nejvyšší čas, aby začal poznávat svět.“

„To je jistě pravda,“ souhlasila Anežka. „Ovšem poznávat by ho měl spíše v doprovodu rytířů než své zbožné tety.“

„Právě naopak, milá Anežko! Tvá společnost je pro něj ta nejvhodnější.“

Překvapeně se na bratra zadívala. Nevzpomínala si, že by se jí v poslední době svěřoval se záměry týkajícími se výchovy jeho dvou synů. Trochu žárlivě si uvědomila, že dříve k sobě mívali blíže. V poslední době se však radil jen se svou manželkou Kunhutou. Ji trochu opomíjel, ale možná si za to mohla sama. Příliš času trávila ve svém špitále. Několikrát odmítla pozvání na hostinu, neboť byla přesvědčená, že její poslání je vznešenější, než aby ztrácela čas planou dvorskou zábavou. Platila za to ztrátou vlivu na svého bratra. Povzdechla si. Proč je křesťanský svět tak složitý? Proč nestačí pouhá víra?

„Chci, abys znala mou vůli,“ pokračoval důvěrným tónem král Václav. „Budeš z ní mít jistě radost. Z Přemysla se stane prelát, až dospěje.“

„To je jistě zbožné rozhodnutí, které šlechtí tvou duši. Jsem ráda, že myslíš na Kristovu slávu.“

„Nerad ti kazím radost, milá Anežko, ale za mým rozhodnutím stojí především rozum. Samozřejmě mi jde o víru, ale v první řadě cítím odpovědnost vůči královské koruně. Víš sama, kolik trápení přinesl mně i Moravě můj mladší bratr Přemysl. Povstal, spolčil se s rakouským vévodou Fridrichem, intrikoval a kdoví, jak by to celé dopadlo, kdyby si ho Bůh nepovolal k sobě. Tomu chci za každou cenu zabránit. Mám dva syny a nedopustím, aby stáli s mečem v ruce proti sobě. Vladislav jako můj dědic bude vládnout celému království, v Čechách i na Moravě. A Přemysl se stane prelátem. Věřím, že s mou podporou vlivným a významným. Jen tak si budou ti dva moci pomáhat.“

„Ty taky umíš zkazit člověku každou radost,“ povzdechla si zklamaně Anežka. „V první chvíli jsem doufala, že to je projev tvé zbožnosti.“

„Copak není? Tak to také budu všude hlásat,“ usmál se Václav pobaveně. Toho dne měl výtečnou náladu jako už dlouho ne. Včera se vrátil z honu a noc strávil se svou manželkou. „Od této chvíle se budeš Přemyslovi věnovat ty. Nic mu nevnucuj. Je paličatý a umí být pořádně vzteklý, když má dělat něco, co se mu nelíbí. I když vyrůstal na dvoře své matky Kunhuty, dělá, jako by už teď byl rytířem. Musíš na něj chytře. Pokud ho však přiměješ, aby se začal o evangelia zajímat, bude dobrým duchovním. Hlavu na to má. Učí se mnohem snadněji než Vladislav. Ta cesta do Slezska je příležitost, aby si na tebe začal zvykat. Uděláš to pro mě?“

„Udělám to především pro větší Kristovu slávu,“ opáčila Anežka trochu upjatě a pokřižovala se. V duchu však měla neskonalou radost. V křesťanském světě měla pověst zbožné panny, vždyť odmítla ruku i samotného císaře Fridricha. Zřídila špitál, založila řeholní řád, vysloužila si pochvalu od Kláry z Assisi, a dokonce od papeže. To vše byla nejjistější cesta ke svatořečení. Dosáhla toho mnohem víc než většina žen z jiných královských rodů. A přece se cítila osamělá. Malý Přemysl znamenal velikou změnu, na kterou se už teď těšila.

„A ještě něco,“ podotkl jakoby mimochodem král Václav. „Nepojedete do Slezska rovnou, ale nejprve se zastavíte v klášteře v Tišnově. Chci, aby se Přemysl poklonil památce naší slavné matky, královny Konstancie.“ Když tohle říkal, tvářil se téměř lhostejně, ale Anežka mu ten výraz nevěřila. Netušila ovšem, jak se mohl o jejích tajných plánech dozvědět.

Tišnovský klášter působil při pohledu z dálky velkolepě. Na mírném návrší, pokrytém bělostným sněhovým popraškem, se za nízkou dřevěnou palisádou krčily střechy klášterních budov a také chrámu zasvěceného Panně Marii.

Ovšem když družina se zástavami českého krále projela bránou na nádvoří, sevřené z jedné strany zdí konventu a rozestavěným špitálem, a z druhé kostelem, který měl zastřešený jen presbytář a levou část lodě, postřehla Anežka, kolik práce bude ještě třeba k dokončení kláštera. Královna Konstancie ho založila před šesti lety, a za tak krátkou dobu nestihla vybudovat vše podle svých představ. Jedinou zcela hotovou stavbou byl konvent.

Anežka se musela v duchu usmát. V tom poznávala svou matku. V jiných klášterech býval jako první dokončen chrám, aby se jeptišky mohly modlit. Tady byl postaven nejdřív konvent, v němž řeholnice žily. Matčin poslední palác. I když by se dalo tohle rozhodnutí královny Konstancie vykládat malou horlivostí ve víře, pocítila Anežka příval něhy. Konstancie byla vždy hrdá na svůj královský původ a ani při výstavbě kláštera nezapomínala na svou důstojnost. To, co by církevní mravokárci označili jako pýchu, bylo jen pochopitelnou snahou nepoddat se osudu. Panovník, který by sklonil hlavu, přestal existovat. Konstancii zemřel manžel, syn ji vystrnadil až na uherskou hranici a dcera ji připravila o pozemky v Praze. Anežka pocítila bodnutí u srdce. Ano, její matka se vždy chovala jako skutečná královna.

Ještě jednou se rozhlédla a téměř okamžitě dospěla k rozhodnutí, že tenhle klášter dostaví ona. Na počest své matky. Udělá z něj velkolepé místo, které bude všem připomínat královnu Konstancii.

„Kdy budeme pokračovat dál?“ vytrhl ji z přemýšlení malý Přemysl.

„Zítra,“ odpověděla trochu nesoustředěně. Pak se obrátila na růžolící abatyši a požádala ji, zda se může její doprovod ubytovat v předklášteří. „Já strávím noc tady,“ dodala ještě. Chtěla seskočit z koně, ale malý Přemysl byl rychlejší. Sklouzl ze sedla a dvorně k ní natáhl ruku, aby jí pomohl. Musela se hodně naklonit, aby na jeho dlaň dosáhla. Přemysl byl menší a podsaditý, postavu nezdědil ani po své štaufské matce, ani po králi Václavovi. Měl v sobě hodně z uherských předků své báby Konstancie. To jeho starší bratr Vladislav byl úplně jiný. Vyrostl ve vysokého a štíhlého mládence, měl úzkou přemyslovskou tvář, světlé kudrnaté vlasy a modré, trochu unylé oči.

Anežka zamířila spolu s malým Přemyslem do krypty, kde byla Konstancie pohřbená. Po schodech sestoupili do nevelké prostory pod podlahou chrámu. Byla zaklenutá štíhlými žebry, sbíhajícími se do dvou masivních sloupů. Mezi nimi stál kamenný náhrobek zakrytý masivní deskou. Anežka k němu váhavě přistoupila.

Věděla, že náhrobek si matka nechala zbudovat ještě za svého života. I když by měla pokleknout a modlit se, zvědavost byla silnější. Začala si prohlížet náhrobní desku. Na ní byla vyrytá matčina postava v dlouhém splývavém šatu a s korunou na hlavě. Linky byly zvýrazněné černou barvou. Po obvodu se táhl latinský nápis. Anežka ho rychle přelétla pohledem. Nestálo tam, že zde je pohřbena slavná česká královna, jak bývalo zvykem. Ten nápis byl zcela prostý: Zde odpočívá Konstancie, manželka velikého krále Přemysla.

Anežka si uvědomila, jak moc matka jejího otce milovala. Takovou lásku k pozemskému muži ona nikdy nepozná, neboť po ní ani netouží. Stala se nevěstou Kristovou. Existoval jen jeden člověk, jehož by dokázala jako manžela ctít, a to byl její otec. Nepřiznala by to živé duši. Přemysl byl totiž muž, jakých se v křesťanském světě mnoho nerodí.

Všimla si, že malý Přemysl klečí se zbožně sepjatýma rukama a rychle drmolí jakousi modlitbu. Počkala, až se pokřižuje, a pak ho poslala ven. Chtěla být v kryptě sama. Ostýchavě se dotkla dlaní chladného kamene a tiše špitla: „Maminko, přijela jsem za tebou…“

Bylo toho hodně, o čem Anežka přemýšlela a co vše chtěla mrtvé matce povědět. Kryptu opustila až za soumraku. Přemysla našla v předklášteří. Držel v ruce krátký mečík, byl uválený od hlíny, celý zpocený a zadýchaný. S divokou prudkostí šermoval s Častolovem. „To neplatí,“ supěl námahou, když ho urostlý rytíř se smíchem povalil na zem. „Ty jsi větší.“

„Tak si to pamatujte, můj pane,“ odpověděl zdvořile Častolov. „S větším se do boje nepouštějte, pokud jste sám!“

„Leda s boží pomocí,“ upozornila významně Anežka a Přemyslovi poručila, aby toho hned nechal a šel se převléknout, protože takhle na večerní pobožnost jít nemůže. Pak se přísně obrátila na Častolova, aby mu vyčinila.

„Odpusťte mi prostořeká slova, vznešená paní,“ omlouval se rytíř, ale hlas neměl ani pokorný, ani provinilý. „Tak jsem vychoval své syny. Pokud se chce rytíř dožít vysokého věku, musí statečnost kráčet ruku v ruce s chytrostí. To platí i pro panovníka a právě to jsem se snažil vysvětlit synovi českého krále.“

Anežka neodpověděla, otočila se a rozmrzele odcházela. S rytíři nikdy nevycházela dobře. Byli příliš hluční a sebevědomí, často z nich cítila dráždivou vůni jejich síly a touhy po hříchu, ale jen zřídka zbožnou pokoru. Častolov nebyl špatný muž a její bratr Václav se na jeho věrnost mohl vždycky spolehnout. Ale co odjeli z Prahy, jen velice neochotně se řídil jejími radami. Dokonce se jednou ohradil, že družině velí on a králi Václavovi odpovídá za životy všech. I za ten její. Dodal, snad aby zmírnil příkrost svého odmítnutí, že ona jistě ví, jak vyprosit přízeň boží, stejně tak ale ví on, jak zajistit její bezpečí. A že ji žádá, aby podobné starosti nechala na něm.

V takových chvílích se cítila bezmocná a bezradná. Napadlo ji, že odporovat podobným způsobem její matce by se asi odvážil jen málokdo. Jenže Konstancie byla královna, zatímco Anežka zbožná řeholnice. Byla prostou křesťankou, odmítla dokonce stát se abatyší. Chtěla sloužit Bohu, ne se pyšnit úřadem či mocí. Byly ovšem chvíle, kdy jí byla tahle skromnost na škodu. Návštěva tišnovského kláštera jí dala mnoho látky k úvahám. Chtěla sloužit Kristu, ale umínila si, že se to nesmí dít na úkor jejího slova na královském dvoře. Téměř se otřásla, když jí došlo, jak kacířský je to nápad. Rychle se pokusila na něj zapomenout.

Mše proběhla k její nespokojenosti příliš rychle a řeholnice zamířily k východu ještě dříve, než zaznělo závěrečné Amen. V nedostavěném kostele byla taková zima, že knězi před oltářem stoupala pára od úst. Anežka se rozhodla, že večeřet už nebude, ale Přemysl odmítl držet půst. „Já nijak nehřešil,“ vykládal jí široce. „Proč bych měl činit pokání?“

Mohla ho vzít do refektáře kláštera, aby pojedli společně s řeholnicemi, ale neměla na ně náladu, protože by jim musela vyčinit. Proto se vydala se svým synovcem do zájezdního hostince u cesty před bránou. Byla to vlastně příležitost promluvit si s ním v klidu o údělu, který mu určil král Václav.

Našla místo u stolu hned vedle krbu, v němž plápolal oheň. Březová polena praskala a příjemně hřála. Na Přemyslovo naléhání objednala misky s kaší dvě. Uchopila do dlaně dřevěnou lžíci a váhavě ochutnala. Kaše byla vynikající. Hřích vždy vypadal svůdně.

„Teď se budeme vídat častěji,“ řekla a usmála se na něj.

„Proč?“ zbystřil malý Přemysl, zvedl oči a odložil lžíci na desku stolu. Anežka musela ocenit, že z té jediné věty pochopil význam jejího sdělení. Jeho starší bratr Vladislav by jedl klidně dál.

„Líbilo by se ti stát se knězem?“

„Nelíbilo,“ odpověděl bez rozmýšlení. „Budu rytíř.“

„I někteří preláti nosí meč,“ smlouvala Anežka. Na tenhle hovor se pečlivě připravila.

„Já ho ale nechci jenom nosit,“ vysvětloval s dětskou vážností. „Chci se proslavit.“

„I preláti se mohou proslavit.“

Přemysl ohrnul ret a lehce zavrtěl hlavou. „Nezlob se, teto Anežko, ale těmhle věcem nemůžeš rozumět. Já nebudu kněz. Chci být panovník!“

„Českým králem bude tvůj bratr Vladislav,“ upozornila Anežka s převahou. „Je starší než ty a má Bohem dané právo usednout na královský trůn.“

„Otec mi vybojuje jinou zem,“ nesouhlasil malý Přemysl. „Snaží se ovládnout rakouské vévodství. To by mi stačilo.“

„Ale i to má už slíbené tvůj bratr Vladislav. A stejně tak obdrží titul moravského markraběte.“

Malý Přemysl svraštil obočí a nelaskavě si měřil svou tetu. Nevěřil jí, ale nevěděl, jak by se mohl proti podobnému tvrzení bránit. Otec ho přece miloval! Byl přesvědčený, že takhle ošklivě by ho český král nezradil. I matka Kunhuta mu tvrdila, že ho jednou čeká veliká sláva.

„Jsou ovšem i jiná panství než ta světská,“ pokračovala Anežka. „A jez, než ti kaše vystydne. Plýtvat božími dary je hřích! Mnozí preláti spravují velká církevní panství. Někteří němečtí arcibiskupové jsou říšskými knížaty. A jejich moc je obrovská. Mohl bys být třeba arcibiskupem mohučským. Vzpomínáš? Před rokem byl v Praze.“

Přemysl přikývl, uchopil do ruky lžíci a dal se do jídla. Přemýšlel. Teprve po chvilce připustil, že to není špatný nápad. V německých zemích se bojuje neustále, tam by měl jeho meč mnohem více možností ukázat, co umí. Musí si to ale ještě rozmyslet. Dojedl, odsunul misku a pak se optal, zda má tenhle plán nějaká úskalí.

„Nemá žádná úskalí,“ odpověděla Anežka. Byla ráda, že to šlo tak hladce. „Stačí, když budeš přiměřeně zbožný a vzdělaný. Musíš podporovat papeže a ostatní zařídí tvůj otec.“

„Papeže?“ vyhrkl popuzeně. „Matka říkala, že papežové pronásledují zcela bezdůvodně její slavný rod. Štaufové si nikdy nebudou notovat s papežskou stolicí.“

„Ale ty jsi Přemyslovec!“

„Kdybych byl Přemyslovec, budu se podílet na vládě v přemyslovských zemích,“ opáčil s dětskou paličatostí. Vstal a uklonil se na znamení, že hovor považuje za ukončený. U dveří na něj čekal Častolov a odvedl ho do jeho komnaty v patře hostince. Anežka zůstala sedět a přemýšlela. Hrdost, jak tu věc zvládla, byla ta tam. Bylo to vlastně poprvé, kdy si mohla takhle vážně s malým Přemyslem promluvit. Překvapilo ji, jak je na svůj věk vyspělý a jak výtečný má přehled. A jak je paličatý. Došlo jí, že to s ním opravdu nebude snadné. Jenže právě obtížné výzvy přinášely křesťanům v božích očích zásluhy.

KAPITOLA 2

Ojíř z Frýdberka byl jen o málo starší než král Václav a patřil mezi ty, kteří s ním vyrůstali. Vyznal se v mravech a zvycích francouzských rytířů a právě on přinesl do Českého království nový způsob vedení turnajů. Na královském dvoře měl na starosti hony a jiné rytířské zábavy. Díky tomu, že se narodil poblíž bavorské Fuldy, znal mnohé německé minesengry a spolu s královnou Kunhutou se staral o to, aby Prahu navštěvovali jen ti nejlepší. Zastával úřad královského lovčího.

Tentokrát však nemyslel na to, jak by svého krále pobavil. Kráčel po Opyši k bráně v Bílé věži a koně vedl za otěže, protože kamenitá cesta byla pokrytá ledem. Tvářil se ustaraně, ale nikoli kvůli mrazivému počasí. Mrzlo už od Hromnic a mráz nepolevoval. I Vltava byla zamrzlá. Důvodem k obavám bylo to, co se dozvěděl od muže, který kráčel po jeho boku.

Byl to dobře oblečený hřmotný cizinec ve vydří šubě. Měl široké tváře, velký nos a chytré oči. Jmenoval se Igor, byl kupcem a přijel až z Nižného Novgorodu. Na Starém Městě pražském se totiž konal výroční jarmark, a tak bylo možné potkat ve městě cizince ze všech koutů křesťanského světa. Přicházeli dokonce i ze zemí, kde křesťané snad ani nežili.

V hodovní síni královského paláce zamířil k Borešovi z Rýzmburka a Bavorovi ze Strakonic. Ten první byl komoří a druhý zastával úřad maršálka. Své posty získali v době, kdy dvůr opustili jihočeští Vítkovci, známí svými sympatiemi ke ghibellinskému táboru. Nesouhlasili totiž s tím, aby český král podporoval papeže proti císařovi.

„Tenhle muž má zprávy o Mongolech,“ oznámil Ojíř z Frýdberka bez úvodu a rukou ukázal na kupce, který se zdvořile uklonil.

„Před trůn může předstoupit hned, jak se v sále objeví král Václav,“ přikývl Boreš z Rýzmburka trochu roztržitě. V duchu přemýšlel, jak moc to naruší jeho plán. „Jeho slyšení zařadím na první místo, abychom se příliš nezdrželi. Hned po něm přijde na řadu spor pánů z Boskovic. Je to dost složitá záležitost.“

„Náš panovník si ovšem přál vyslechnout ho soukromě,“ upozornil královský lovčí. „Proto mi nařídil, abych někoho takového na jarmarku našel. A hned ho přivedl.“

Komoří se zatvářil ještě rozmrzeleji. Neměl rád, pokud jiní velmožové zasahovali do jeho pravomocí. Organizovat slyšení u českého krále bylo jeho právo.

„Netvař se tak kysele, přání našeho vznešeného krále je logické,“ neodpustil si rýpnutí Bavor ze Strakonic. Byl z těch tří nejstarší a rytířskou slávu si vysloužil už za časů zemřelého krále Přemysla. S obavami v hlase pokračoval: „I kdyby byla pravdivá jen část zpráv, které z východu přicházejí, nedivil bych se, pokud by si chtěl náš panovník udělat obraz nejprve sám. Jaký by mělo smysl děsit ostatní rytíře? Třeba by jim pak tolik nechutnalo. V poslední době dobývají raději kuchyni a fraucimor, než aby válčili. To za mých časů…“

„Já vím,“ přerušil ho s úsměvem Ojíř z Frýdberka. „Za tvých časů jste trávili celé týdny na koních, nespali jste, skoro jste nejedli ani nepili, mrzli jste nebo vás trápil nesnesitelný žár slunce, případně na vás nebyla kvůli dešťům suchá nitka, a za vámi se kupila mrtvá těla nepřátel. Ale vaše paže neumdlévaly a nadšeně jste se vrhali do dalších bojů. Zatímco my, kteří jsme nebojovali po boku krále Přemysla, vůbec netušíme, jaké to je být skutečným rytířem.“

„To netvrdím,“ bručel zemský maršálek dobromyslně. „Ale pravdou je, že pořádná válka nebyla už spoustu let.“

„A to tě mrzí?“

„Jen krví nepřátel i naší vlastní se stmeluje země. Pamatujte si, aby nás sousedé respektovali, musí se nás bát. A o císaři to platí dvojnásobně.“

Boreš z Rýzmburka neodpověděl, ale pokynul novgorodskému kupci, aby ho následoval. Ke svým druhům poznamenal: „Ztrácíme čas zbytečnými řečmi. Ve svém životě jsem ovšem slyšel už nespočet zpráv o katastrofách, které se na křesťanstvo řítí. Ale vždycky se nakonec ukázalo, že strach má velké oči. Já nevěřím, že by Mongolové byli tak strašní, jak se říká. Pojďte, ať tu věc rychle skončíme!“

Král Václav je přijal ve své soukromé pracovně za velkým trůnním sálem. Stěny komnaty byly zdobené malbami, zobrazujícími výjevy z časů prvních přemyslovských knížat. Ty malby tu nechala zhotovit jeho manželka Kunhuta. Král neměl dobrou náladu. V zimě ho vždycky pobolívala jizva po vyraženém oku. Jednání s rakouským vévodou Fridrichem Babenberským navíc nepokračovala dobře. Fridrich znovu porušil slib, že si jeho neteř Gertruda vezme Václavova syna Vladislava. Rakouské záležitosti zaměstnávaly českého krále už řadu let. Ovšem otec ho učil, že jen hloupý panovník má oči obrácené jediným směrem. Ten východní nesměl pouštět ze zřetele.

„Kobylky, když se přemnoží, napadají v hejnech celá pole a zničí všechno živé. Nedají se zastavit. Stejně se chovají Mongolové,“ vykládal novgorodský kupec Igor. „Můj otec kdysi navštívil dvůr jejich chána a obchodoval s těmi kočovníky. Žili jsme s nimi v míru. Pak se vlády ujal jeden ze synů chána a rozhodl se, že ovládne celý svět. Před dvěma lety dobyli Mongolové Rjazaň, před rokem Moskvu a před několika měsíci Kyjev. Veliké ruské knížectví se zhroutilo.“

Při slově veliké se jeden z velmožů trochu nedůvěřivě usmál. Kupec jeho pochybnosti zachytil. Byl zvyklý všímat si svého okolí, pro obchod to bylo užitečné. Oči prozradily obvykle víc než slova, protože nelhaly. Na rozdíl od úst. Jindy by dvořanům českého krále pochybnosti nevyvracel, byl kupec a jeho posláním bylo obchodovat, ne poučovat. To přenechával církvi, neboť ta, která ctila konstantinopolského patriarchu, byla stejná jako ta papežská. Poučovala své věřící se stejným odhodláním. Jenže tenhle rozhovor byl něco jiného. Tady nešlo o obchod, ale o novgorodský lid. A vlastně i o ten český.

„Pokud říkám veliké knížectví,“ upozornil kupec Igor, „nemíním pouze slávu mé rodné země, ale také její rozlohu. Z Rjazaně do Kyjeva je dál než odtud ke Kristovu hrobu. A na dvůr mongolského chána je tak daleko, že kdybyste chtěli tu cestu vykonat, bylo by to stejné, jako kdybyste šli odtud pětkrát do Rigy a zase zpátky. Možná ještě dále. Alespoň tak mi to vyprávěl otec.“

„Tak velký svět není,“ ohradil se přísně vyšehradský probošt Filip, který stál stranou a mlčky naslouchal. Byl synem Václavovy sestry Judity a korutanského vévody Bernharda Sponheimského. Stejně jako jeho starší bratr, údělný břeclavský kníže Oldřich, žil na pražském dvoře. Jako bratranec krále Václava měl jeho důvěru a z titulu úřadu vyšehradského probošta zastával funkci českého kancléře. Proto se účastnil většiny soukromých panovníkových jednání. Přes své mládí byl vzdělaný, ale konzervativní a rád se hádal. Hluboce věřil v Kristovu pravdu, přesto odmítal přijmout vyšší kněžské svěcení. Snil o tom, že se stane světským panovníkem.

Nesmlouvavě pokračoval: „Křesťanské země obkružuje úzký pás zemí, kde žijí pohané. Pak je moře a za ním propast, do které padají všechny vody. Tudy vede cesta do předpeklí. Právě odtud nejspíše ti Mongolové přišli. Všechny učené autority potvrzují, že většinu světa obývají křesťané. To, co tvrdíš, je tedy nesmysl. Země pohanů nejsou tak rozlehlé.“

„Nejsem muž učený a nevím, co tvrdí univerzitní mistři,“ pokrčil klidně rameny novgorodský kupec. „Vyprávím jen to, co jsem viděl na vlastní oči já nebo můj otec. Je ovšem pravda, že se můj otec na dvoře mongolského chána setkával s kupci z mnoha zemí, ale žádného římského učence tam nikdy nezahlédl.“

Král Václav, který soustředěně jejich spor poslouchal, se hlasitě rozesmál. Vyšehradský probošt Filip zmlkl, protože pochopil, že na jeho názor tu nikdo nedá. Zvykl si už na ústrky, kterých se církvi mezi rytíři dostávalo. Na tom nezměnilo nic ani to, že byl bratrancem českého krále. Václav pokynem ruky kupce vyzval, aby pokračoval. Bylo zřejmé, že ho vyprávění zaujalo.

„Mongolové jsou pohani, kteří nectí žádné dohody. Když oblehli Kyjev, nabídli obráncům životy, pokud se vzdají. Jakmile jim však otevřeli brány, muže pobili a všechny mladé ženy odvlekli do otroctví. Libují si v krutosti. Své zajatce nezabíjejí hned, ale mučí je. Hlavy nepřátel useknou a vozí je s sebou jako lovecké trofeje. Jedno jim však musím přiznat. Jsou to vynikající jezdci a zatím se nenašel nikdo, kdo by je dokázal porazit. Bůh ochraňuj své věrné!“

„Co tvůj Novgorod? Ten se jim dokázal ubránit?“

„V loňském roce jsme do čela našeho vojska postavili syna kyjevského velkoknížete Alexandra. Byl to vynikající nápad. Vzápětí totiž porazil švédské rytíře, kteří nám bránili obchodovat s Rigou. Ta bitva se udála na jedné řece, podle níž říkáme Alexandrovi Něvský. Mongolové sice po dobytí Kyjeva vyrazili na Novgorod, ale pak si to z nějakého důvodu rozmysleli a postup zastavili. Všichni se třeseme strachy, co nám přinese letošní rok, až roztaje sníh. Náš zvěd však zjistil, že Mongolové budou nejspíše pokračovat sem k vám, na západ. Chvála bohu! Prý se rozdělili na dvě armády. Té větší velí oblíbený chánův syn Batú a chystá se do Uher, aby potrestal krále Bélu za to, že přijal Polovce. Možná jste o nich slyšel, vznešený králi. V Uhrách jim říkají Kumáni. Jsou to pohani stejně jako Mongolové.“

„Ano, slyšel jsem,“ souhlasil král Václav. „Král Béla jim dovolil usídlit se v Uhrách, protože si chce získat zásluhy tím, že je obrátí na křesťanství. Já osobně však v úspěch jeho záměru příliš nevěřím. Jsou prý horší než divoká zvěř. Měl by je raději pobít. A ta druhá armáda?“

„Velí jí další z chánových synů, jistý Ordu. Míří do Polska nebo sem. Když jsem k vám putoval se svým zbožím, byl už Ordu v Haliči. Bůh stál při mně, že se mi podařilo projet. To je vše, co vím. Přísahám na svou duši, že mluvím pravdu.“

„Můžeš jít,“ řekl král Václav. „Povoluji ti navštívit můj dvůr. Ukaž své kožešiny české královně a jejím dvorním dámám, určitě nějaké prodáš. Novgorodská sobolina je ta nejlepší, jakou znám.“

Kupec Igor se vděčně uklonil a pozpátku vycouval ze dveří královské pracovny.

„Mám pro tebe práci,“ obrátil se král Václav na probošta Filipa. „Ihned připrav listy o nebezpečí, jakým jsou Mongolové pro celý křesťanský svět. To, co vyprávěl ten kupec, napiš doslova. Některé hrůzy můžeš ještě zveličit, to ti určitě půjde dobře. Pokud totiž Mongolové vtrhnou do našich zemí, čekají nás zlé časy. Křesťané se musí proti jejich vpádu sjednotit. Ty listy pošli papežovi, císaři, francouzskému i anglickému králi a všem německým pánům. Poslové ať odjedou ještě dnes! Můžeš jít.“

Vyšehradský probošt přikývl, ale ještě než za ním zapadly dveře, hovořil už král Václav k Bavorovi ze Strakonic. Bylo toho víc, co měl na srdci. „Ihned svolej zemskou hotovost! Kdo neuposlechne, přísně ho potrestej. Všem rytířům nařiď, aby shromáždili své družiny. Mým správcům ulož, aby na hrady a do měst svezli dostatek zásob a aby se chystali na obranu. Rychlý posel ať hned odjede do Vratislavi ke knížeti Jindřichovi. Chci, aby se Anežka a můj syn Přemysl ihned vrátili domů. Knížeti vyřiď, že mu osobně přispěchám s početným vojskem na pomoc, pokud by Mongolové napadli Slezsko. Tak jsem mu to slíbil, když si bral za ženu mou sestru Annu. A pro jistotu mu připomeň, že stejný slib složil on v případě, že by nepřátelé napadli Moravu. Od té doby, co se stal s mou pomocí nejmocnějším Piastovcem, rád na své sliby zapomíná.“

„A já se pokusím zjistit, co se děje v Uhrách,“ nabídl Ojíř z Frýdberka. „Mám na dvoře krále Bély několik dobrých přátel ještě z časů, kdy žila vaše slavná matka Konstancie.“

„Pokud vím, máš tam také několik levobočků,“ souhlasil král Václav. I když žertoval, jeho oči se neusmívaly. Obával se, že tohle nebude běžná rytířská válka, na jaké byl od mládí zvyklý.

Papež Řehoř věděl, že nejspíše už brzy zemře. Bylo mu devadesát pět let, ale přesto se stále dobře pohyboval a měl jasnou mysl. A také mu chutnalo. Považoval to za boží znamení, aby ve svém zápase nepolevoval. Třináct let svého pontifikátu věnoval boji s nevděčným a věrolomným císařem Fridrichem. Štaufové se vždycky snažili ovládnout Itálii, ale nikdo nebyl tomuto cíli blíže než právě Fridrich. Díky tomu, že zdědil sicilskou královskou korunu, měl v Itálii pevné zázemí. Nakonec se mu podařilo obsadit většinu papežského státu a oblehl Řím. Papež Řehoř zůstal v obleženém městě, ale nevzdával se. V duchu odkazu svého slavného strýce papeže Inocence, toho jména třetího, nepochyboval, že stolec svatého Petra byl Kristem předurčen k tomu, aby stál nad světskou mocí.

Na císaře Fridricha uvalil první klatbu hned po svém nástupu do papežského úřadu, ale když císař vykonal křížové tažení do Svaté země, musel ji odvolat. Před dvěma lety klatbu obnovil. Štauf byl přece nenapravitelný kacíř, to věděli všichni. Na svém dvoře si vydržoval harém a obklopoval se nedůvěryhodnými učenci, kteří si libovali spíše ve spisech muslimských než v evangeliu.

Protože novou klatbu většina německých prelátů nerespektovala, svolal papež na Velikonoce do Říma koncil, který měl císaře sesadit. Současně vyhlásil proti Fridrichovi křížové tažení. Legát svatého stolce Albert Beheim za Alpami burcoval všechny císařovy odpůrce, aby se k tažení připojili. Ďábel byl silný, ale to neznamenalo, že se před ním stoupenci Krista skloní.

„Kolegium kardinálů udělilo červený klobouk vašemu vnuku Rinaldovi. Obdržel arcibiskupství v Lucce, přesně jak jste si přál, Svatý otče,“ hlásil kancléř Goffredo. Byl skoro tak starý jako Řehoř a v kurii sloužil již čtvrtému papežovi. Podíval se do pergamenu, který držel v ruce, a pokračoval: „Co s žádostí českého krále, aby křesťané zvedli kříž proti Mongolům?“

„Nikdo jistě nemůže popřít, že jsou pohané,“ odpověděl uvážlivě papež Řehoř. „Ovšem pohané obklopují náš svět na mnoha stranách. Císař sám se chová, jako by byl pohanem. Ne! Největším nebezpečím pro křesťanstvo je Fridrich a nikoli pár barbarů na koních.“

„Omlouvám se, Jeho Svatosti,“ vrtěl nesouhlasně hlavou kancléř Goffredo, „ale český král je v tuhle chvíli jedním z našich nejvěrnějších spojenců za Alpami. Byl to on, kdo připravoval volbu nového římského krále, který by nahradil Fridricha.“

„Jenže k té volbě nedošlo,“ mrzutě odsekl papež Řehoř. V soukromí se přel se stařičkým kancléřem o politiku svého stolce neustále.

„Co nebylo, může být,“ pokračoval vemlouvavě Goffredo. „Já bych vyhověl českému králi, být Vaší Svatostí. Vyhlásil bych kříž proti všem nepřátelům křesťanstva najednou, tedy proti prokletému císaři i Mongolům. V takovém případě vyslyší nařízení vašeho papežského stolce mnohem více panovníků. Král Václav je schopný, nájezdníky snadno porazí, a pak by mohl své křižácké oddíly obrátit proti vašim nepřátelům v německých zemích, kteří nerespektují církevní klatbu.“

„To není špatný nápad,“ zamyslel se papež Řehoř. „Ovšem v takovém případě bude král Václav jistě něco očekávat. My uděláme ten krok jako první. Pošli bulu vídeňskému arcibiskupovi, že si přejeme, aby se rakouský vévoda Fridrich smířil s českým králem. A že výslovně nařizujeme, aby veřejně obnovil zasnoubení své neteře se synem krále Václava.“

Kancléř Goffredo spokojeně přikývl. Přesně tak si to představoval. Ale ještě než stihl papeže opustit, vrazil do sálu zadýchaný muž. Byl špinavý a na první pohled na pokraji zhroucení. Byl to děkan z Viterba.

„Svatosti, stala se hrozná věc,“ naříkal prelát, sotva poklekl a políbil papežův prsten. „Císař Fridrich se svými loděmi zablokoval vjezd do přístavu v Ostii. Podařilo se mu zajmout loď, na které cestovali na koncil ti nejvýznamnější severoitalští preláti. Mezi nimi byli i dva kardinálové svatého kolegia. Uvěznil je a vzkazuje, že do vězení zavře i vás. Pak si prý budete moci se svými kardinály dělat koncil každý den.“

Table of Contents

KNIHA PRVNÍ (1240–1241)

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KNIHA DRUHÁ (1242–1246)

KNIHA TŘETÍ (1247–1249)

KNIHA ČTVRTÁ (1250–1253)

KNIHA PÁTÁ (1254–1261)

KNIHA ŠESTÁ (1262–1266)

KNIHA SEDMÁ (1267–1270)