Stanislav Češka

PŘÍPAD HROZNÍČKOVÉ NÁUŠNICE

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Stanislav Češka, 2013

© Obálka Martina Černá 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-5965-6

Věnováno manželce Hance,

prvnímu přísnému i laskavému

kritikovi této knihy.

V roce 2013 uplyne 1150 let od příchodu Konstantina a Metoděje na Moravu.

Tuto knihu proto také s velkou úctou věnuji památce těchto dvou mužů, kteří podle mého názoru patří mezi největší postavy naší historie. Oba nalezli v naší zemi druhý domov. Metoděj se v ní navíc uložil ke svému poslednímu odpočinku.

Konstantin s Metodějem svým umem a schopnostmi pomohli vybudováním samostatné církevní organizace upevnit strukturu moravského státu, což by už samo o sobě bylo velké dílo. Kromě toho však písmem a spisovným jazykem, které pro nás vytvořili, položili základy pro to, aby se naši předkové zařadili mezi nejvzdělanější národy Evropy. Bohužel si naši tehdejší předkové počínaje moravským králem Svatoplukem nedokázali, i pod cizím vlivem v té době i ve stoletích následujících, tohoto daru vážit. To však v žádném případě nesmí znamenat, že si díla obou bratří nebudeme vážit my. Kéž nám jejich moudrost a rozhled je příkladem v našem dnešním životě. Přesto, že své životy žili ve století devátém, mohli by nám dnes, ve století jednadvacátém, být v mnohém vzorem.

Poděkování

Rád bych na tomto místě poděkoval všem archeologům a historikům žijícím i nežijícím, z jejichž prací jsem získával své vědomosti o fascinující historii Velké Moravy. Nebýt jejich profesionality a často také invence a představivosti, věděli bychom toho podstatně méně o této velké době našich dějin.

Zároveň bych chtěl jasně zdůraznit, že případné historické nepřesnosti v této knize jdou výhradně na můj vrub a jsou daní za populární ztvárnění daného tématu.

Dovolil bych si zde uvést abecední seznam (bez titulů) jmen těch, jejichž práce mi byly největším zdrojem poučení při tvorbě této knihy:

Jiří Bílek, Pavel Dvořák, Luděk Galuška, Leopold K. Goetz, Eric. J. Goldberg, Wilfried Hartmann, Anton Hrnko, Vilém Hrubý, Zdeněk Klanica, Jiří Macháček, Zdeněk Měřínský, Robert Nový, Lumír Poláček, Josef Poulík, Rudolf Procházka.

Dále bych chtěl poděkovat rodičům mé manželky, kteří s laskavou pozorností sledují moje literární činění. Tato kniha je zajímá obzvlášť, protože soluňské bratry obdivují stejně jako já.

I když nechci a ani nemohu popírat ten fakt, že existují města a mnohá místa v knize popisovaná, dovoluji si výslovně zdůraznit, že samotný příběh je vymyšlený a jakákoliv podobnost se skutečnými žijícími osobami či současnými událostmi je čistě náhodná.

1.

Moravgrad, dnešní Valy u Mikulčic, r. 905

Zem kolem Moravgradu toho letního rána pookřála po dešťové přeháňce uvedené menší bouřkou. Obloha si trochu zahromovala, blesk nebyl téměř vidět, následující déšť byl však osvěžující a právě tak vydatný, aby jej půda dokázala zcela vstřebat.

Když se obloha opět vyjasnila a probouzející se krajinu prozářilo slunce, vypadalo vše klidně a mírumilovně. Jako by neexistovala hrozba uherských nájezdníků, jako by lidi nesvírala obava o osud moravského vojska vedeného králem Mojmírem na Nitravsko. Moravgradské hradiště se pomalu probouzelo k životu, ranní klid začaly rušit zvuky práce z okolních řemeslnických dílen a zdálo se, že vše je, jak má být.

Před největším moravským chrámem, bazilikou Panny Marie, stál muž. Vysoký bělovlasý muž. Měl pevnou, vzpřímenou a ramenatou postavu. I když to tak při pohledu z dálky nevypadalo, hluboké vrásky v podlouhlé tváři orámované vlasy spadajícími až na ramena prozrazovaly, že muž je podstatně starší než převážná většina ostatních obyvatel Moravgradu. Bylo tomu tak. V jeho tváři bylo zapsáno 75 let, které prožil na tomto světě, a z nichž převážná část byla věnována službě zemi, ve které se narodil. Službě Moravě.

Mužovo oblečení ukazovalo na to, že jde o velmi majetného a vznešeného velmože. Měl na sobě zlatem vyšívanou hedvábnou halenu a lněné kalhoty. Obutý byl do vysokých kožených bot, rovněž zdobených zlatým vyšíváním. Jen boty samy o sobě představovaly malé jmění. Mužova halena byla podkasána širokým opaskem z jemné kůže ukončeným stříbrným nákončím s jemně zpracovanými zlatými ozdobami. I masívní přezka opasku byla ze stříbra. Na opasku bylo na levém boku zavěšeno pouzdro ze stejné kůže, zdobené drobnými drahokamy, ve kterém byl zasunutý meč. Zbraň byla na první pohled neobyčejně drahá a vzácná. Kdyby ji muž z pouzdra vyňal, byla by vidět čepel z ušlechtilé damaskové oceli. Jílec meče byl zdobený stříbrem a opět drobnými drahokamy. Takových zbraní v moravské zemi mnoho k vidění nebylo, i když místní zbrojíři byli velice šikovní a jejich výrobky byly vyhledávané i za hranicemi. Muž si totiž svůj meč přivezl kdysi jako mladík z Byzance.

Na pravém boku měl muž zavěšeno druhé, menší pouzdro s nožem, jehož rukojeť byla zdobena stříbrným plechem.

Ze vzpřímeného a pevného postoje muže před bazilikou bylo zřejmé, že přes svůj pokročilý věk svůj vzácný meč nenosí stále ještě jen pro ozdobu, ale je schopen jej bez rozpaků použít.

Jeden pohled musel každému prozradit, že před bazilikou stojí velmi majetný a vlivný velmož, který je všeobecně známý. A bylo tomu tak. Šlo o Slavomíra z Dolnogradu, nejmocnějšího velmože na Velké Moravě hned po králi. Slavomír byl jedním z mála moravských velmožů, který měl právo titulovat se knížetem. Narodil se roku 830 za vlády vznešeného a chytrého knížete Mojmíra. A když dospěl, sloužil hned třem dalším moravským vládcům.

Nejprve Mojmírovu synovci, moudrému Rastislavovi, který, pravda, nebyl příliš hrdý na to, jak se dostal pomocí franského krále Ludvíka II., zvaného „rex Germaniae“[2] k moci. Záhy se však Rastislav přestal řídit přáními a radami svého mocného franského protektora. Samozřejmě k Ludvíkově nemalé nespokojenosti. Rastislav vládl však chytře a rázně a z moravského království vytvořil pevný a u sousedů respektovaný státní útvar.

Následoval pro změnu synovec Rastislavův, sice neobyčejně chytrý a odvážný, avšak také horkokrevný, Svatopluk, který svého strýce hanebně vydal do rukou jeho úhlavního nepřítele Ludvíka. Moravské království však poté, co po strýci zradil i mocného franského krále a jeho syna Karlomana, rozšířil tak, jako nikdo před tím.

A nakonec to byl další Mojmír, starší Svatoplukův syn, ve kterém se spojilo to dobré z prastrýce Rastislava a otce Svatopluka. Podědil Rastislavovu moudrost a rozvahu i Svatoplukovu energii. Bohužel mu však nebylo dáno, aby své schopnosti mohl naplno projevit a dát do služeb své země. Místo jejího budování a zvelebování ji musel bránit před sílícím tlakem nepřátel. Ze západu útočili Frankové, z východu hrozilo narůstající nebezpečí od Maďarů. A vnějšího tlaku využívali vládci podřízení moravskému králi. Slavomír s trpkostí pomyslel především na kmeny Čechů, ostatně jako vždy, když mu v hlavě běžely vzpomínky na minulost.

Kdysi jim byl dobrý arcibiskup Metoděj, který pokřtil vládce Čechů Bořivoje i s jeho manželkou Ludmilou. Díky přijetí křtu se tak Čechové i se Svatoplukovou pomocí ochránili proti zničujícímu tlaku Franků násobenému vzpourou bojovníků vedených knížetem Strojmírem. Když však po letech Svatoplukův syn Mojmír potřeboval pomoc, byli to právě Čechové, kteří jej jako jedni z prvních nechali na holičkách.

Jenže, je Mojmír ještě naživu? Už to byl nějaký čas, kdy se svými muži vytáhl ztrestat zpupné Nitravany. Zprávy, které přicházely, hovořily o tuhých bojích s Nitravany, které podporovali Maďaři. Teď však již nějakou dobu nebylo o Mojmírovi a jeho vojsku slyšet.

Starý kníže se zamyšleně rozhlédl po pohřebišti lemujícím baziliku. Už dávno pochoval svoji ženu Ladu. Na poslední cestě vyprovodil i své tři syny a jednu dceru, a dokonce i jeden z jeho vnuků zahynul kdesi v uherské zemi při bojích s Maďary. Před lety už Slavomíra opustil také věrný přítel viking Erik, který sní svůj věčný sen pochovaný v moravské zemi.

Velmož svým blízkým věnoval tichou vzpomínku a pevným krokem vešel do baziliky.

Jako vždy zamířil na svoje oblíbené místo. Vlevo od prostého oltáře, umístěného v bazilice na rozdíl od ostatních kostelů Moravgradu téměř uprostřed hlavní lodi, se mlčky zastavil se sepjatýma rukama a zamyšleně se zadíval na kamenný kryt před svýma nohama. Na krytu byla vytesána písmem, jež jim Metoděj a jeho bratr Konstantin přinesli, jen tři slova „Milovaný bratr Metoděj“.

Slavomír se lehce pousmál, poklekl a udělal pravicí nad slovem Metoděj křížek. Znovu se postavil a řekl: „Vidíš, bratře Metoději, už jsem opět v Moravgradu. Jak jsem ti slíbil, hned jsem za tebou chvátal, abychom si opět zavzpomínali na to, co jsme spolu prožili. Kolik jsme si toho nestihli říct, když jsi byl ještě mezi námi zde na tomto světě. A tak to snad alespoň trochu doženeme nyní. Je mi moc dobře, když si mohu pohovořit i pomlčet s tebou, kterého jsem tak miloval a velice si jej vážil. Milý, moudrý a laskavý příteli.“

Slavomír se mírně pousmál a řekl: „O čem si budeme rozprávět dnes? O tom jak jsi s bratrem a vašimi druhy přišel do naší země…?“

2.

U soutoku řek Moravy a Dunaje pod Dowinou[3], pozdní jaro r. 863

Hlavní převozník uctivě děkoval Slavomírovi za štědrou odměnu, kterou dostal se svými lidmi za přepravu moravského poselstva doprovázejícího Konstantina s Metodějem a jejich doprovodem na Moravu.

Slavomír si ulehčeně oddychl, že jsou už všichni v pořádku na levém břehu Dunaje na území Rastislavova království. Mohutná řeka byla ještě poněkud vzedmutá jarním táním a nevypadala zrovna mírumilovně. Převozníci však ukázali, že svému řemeslu rozumí. Bezpečně přepravili bratry Konstantina s Metodějem, jejich pomocníky z Byzance i padesát moravských bojovníků vedených knížetem Slavomírem a jeho věrným druhem, prvním moravským vladykou vikinského původu, Erikem. Za nízkého stavu vody zde bylo možné občas Dunaj dílem přebrodit, dílem na koních přeplavat, v této jarní době však museli vzít zavděk prámy převozníků. Ostatně vozy, které sebou vezli, by jinak přes řeku stejně nedostali.

Stáli na klínu země mezi levým břehem Dunaje a pravým břehem řeky Moravy. Z hradiště Dowina, hrdě postaveného na dowinské skále, je sem přes řeku Moravu přijel přivítat dowinský župan, vladyka Chotěj.

S úsměvem se objali se Slavomírem, se kterým se poznal už před osmi lety při válce s Franky. Slavomír Chotěje představil Konstantinu a Metodějovi. Chotěj oba bratry pozdravil uctivou úklonou hlavy a poté se s nimi na znamení přátelství také objal. Srdečně jim řekl: „Je mi velkou ctí, že vás mohu jako první z moravských županů,“ vtom se zarazil při pohledu na Slavomíra a pokračoval, „samozřejmě vyjma knížete Slavomíra, který je županem veligradským, přivítat v naší moravské zemi. Přeji vám i nám, aby se vám u nás líbilo, dobře pracovalo a našli jste zde svůj druhý domov.“

Potom Chotěj pokynul vojákovi stojícímu za ním, který vedl koně s naloženým velkým plátěným vakem. Voják otevřel vak, který, jak se ukázalo, byl plný dřevěných pohárů, což Chotěj komentoval slovy, že má na hradišti samozřejmě i poháry hliněné a skleněné, nechtěl však, aby se rozbily.

Voják se svými druhy rozdali všem v poselstvu, Byzantincům i Moravanům, poháry a potom do nich nalili z přinesených džbánů medovinu. Sami si vzali samozřejmě také. Chotěj pozdvihl svůj pohár a řekl: „Takže ještě jednou. Ať vám naše země chutná tak jako tato lahodná medovina.“

Poté, co se všichni napili, Metoděj s úsměvem odpověděl: „Děkuji ti za nás všechny, Chotěji. Tvá slova byla milá a upřímná a naše srdce pohladila tak, jako tato opravdu lahodná medovina pohladila naše hrdlo.“

Slavomír s mírným pobavením sledoval mluvícího Metoděje. Během dlouhé cesty z Byzance na Moravu se za dlouhých hovorů sblížil s oběma řeckými bratry. S Metodějem si však přímo padli do oka. Měli podobné povahy i pohled na svět, takže se po krátké době spřátelili. A to vlastně platilo nejen pro Slavomíra, stejné to bylo i u Erika. Ramenatý viking nebyl zdaleka tak vzdělaný jako Slavomír s Metodějem. Byl však přirozeně inteligentní a Metoděje nesmírně bavil svými dotazy či námitkami, kterými vstupoval do vzájemných debat, a často zcela logicky argumentoval proti vzdělanějšímu duu Slavomír – Metoděj. Slavomír si brzy všiml, jaký je Metoděj moudrý muž, který pozorně naslouchá svým protějškům, bere vážně jejich názory, a než přijme nějaké rozhodnutí, prozkoumá daný problém ze všech stran. Když se však Metoděj pro nějaké řešení rozhodne, dokáže jej potom prosazovat se vší vehemencí a být docela tvrdohlavý.

Slavomír Metoděje poznal až při nynějším setkání s oběma soluňskými bratry v Konstantinopoli. Za dob svých studií se v Byzanci seznámil pouze s Konstantinem. Ten byl jedním z nejučenějších lidí na škole Magnaura[4], kterou Slavomír jako mladík také navštěvoval. Konstantin tam vyučoval filosofii, ostatně proto se mu také říkalo Konstantin Filosof. Křehký a zdánlivě nesmělý muž se dokázal při svých přednáškách pěkně rozohnit a i témata, která Slavomírovi a jeho spolustudujícím zpočátku připadala poněkud suchopárná, se v Konstantinově podání měnila v poutavé vyprávění. Konstantin svým žákům dokázal otevřít zcela nový pohled na svět kolem nich. Dokázal je vést k tomu, aby byli sami aktivní, sami se snažili poznávat nové věci. A aby nepodléhali tupě dogmatům. Aby si vážili toho, co objevili jejich předkové, aby však vědomosti z minula byly pro ně zároveň základem dalšího poznání v budoucnu.

Konstantin byl skoro tak vysoký jako jeho bratr Metoděj. Měl však poměrně útlou a křehkou postavu. Fyzicky nebyl příliš odolný, svoje fyzické nedostatky však dokázal překonávat nesmírnou vůlí. Byl o jedenáct let mladší než bratr Metoděj, který toho roku oslavil 48 let života. Přestože však byl Metoděj starší, vypadal spíš mladší než jeho křehký bratr. Štíhlá, avšak pevná postava s vypracovanými svaly svědčila o tom, že Metoděj, ač především muž ducha, se dokázal také zručně ohánět mečem, který měl zavěšený v pouzdru na svém opasku. Tím se poněkud vymykal ostatním byzantským kněžím, jak Slavomír dobře věděl.

Možná to bylo proto, že na rozdíl od bratra Konstantina, vysvěceného kněze, měl Metoděj pouze hodnost diakona[5], říkal si Slavomír. Meč po boku však nikterak nesnižoval hloubku Metodějovy víry v Boha a stupeň jeho vědomostí. Vyrovnal se v tom téměř zcela svému bratrovi. Konstantin byl oděný do prosté tmavohnědé lněné kutny přepásané neméně prostým úzkým koženým opaskem, na kterém měl zavěšený váček s osobními věcmi a nevelký nůž v docela obyčejném hnědém pouzdru. Obuté měl jednoduché nízké kožené střevíce, připevněné k nohám řemínky omotanými kolem lýtek. Jediným luxusněji vyhlížejícím kusem oděvu, který Konstantin používal, byl kožešinový plášť, který nosil, když bylo chladno. Jeho útlá, až hubená postava byla zakončena štíhlým krkem, na kterém měl posazenou hlavu orámovanou hustými, skoro černými vlasy, které mu sahaly až na ramena. Hubený, asketicky vyhlížející obličej byl napolo skryt v dlouhém hustém plnovousu.

To Metoděj vypadal jako vladyka a byl oblečený jako vladyka, pokud tedy zrovna nepřisluhoval svému bratrovi jako jáhen při mši svaté. Ostatně Slavomír věděl, že bratři pocházeli ze vznešené soluňské rodiny. Jejich otec byl vysokým armádním hodnostářem a základ jejich vzdělání byl dán tím, že matka byla slovanského původu, a oba bratři tak vyrůstali v dvojjazyčném prostředí a už jako děti mluvili řecky i slovansky. U Slavomíra to bylo podobné. Díky laskavému knězi Udalrichovi na Slavomírově rodném Dolnogradě Slavomír také už jako chlapec plynně hovořil dvěma jazyky – slovansky a fransky.

Metoděj chodil normálně oblečený podobně jako Slavomír. Hedvábná halena přepásaná širokým opaskem zakončeným postříbřeným bronzovým nákončím mu sahala do půli lýtek. Pod ní byly lněné kalhoty zastrčené do vysokých kožených bot. Za ranních chladů měl přes ramena přehozený vlněný plášť lemovaný kožešinou. Husté hnědé vlasy lemovaly podlouhlý obličej s krátce střiženým plnovousem, nad kterým vás pozorovaly chytré oči. Na opasku měl Metoděj podobně jako Slavomír zavěšena kožená pouzdra se zasunutým mečem a velkou dýkou, vedle dýky měl kožený váček na drobnosti. Na rozdíl od svého bratra tedy vypadal spíš jako bojovník. Na omyl vás však upozorňoval stříbrný kříž, velký skoro jako dlaň, který Metodějovi visel na prsou.

Ani jeden z bratří nebyl suchopárným vzdělancem, jak by si někdo mohl myslet. Pro Slavomíra bylo zajímavé sledovat Konstantina s Metodějem při večerních sezeních, když všichni oddychovali po namáhavé celodenní cestě.

Chování bratří odpovídalo jejich vzhledu. Konstantin obvykle tiše seděl a pozorně poslouchal někdy i trochu obhroublejší debatu, jaká byla mezi vojáky obvyklá. Do hovoru se zapojoval minimálně, na jeho očích, ve kterých při vojenských vtípcích pohrávaly veselé ohníčky, však bylo zřejmé, že se dobře baví. Jedl jen s mírou a s mírou také pil medovinu či víno, které si navíc často ředil vodou.

To Metoděj byl jeho pravým opakem. Ve vyprávění si nezadal s nejvýmluvnějšími vojáky, i když jeho slova byla podstatně vybranější. Rád a hodně také jedl i pil, ovšem při pití vždy znal svoji míru a nikdy jej nikdo neviděl zmoženého alkoholem. V každém případě jej na rozdíl od jeho bratra moravští vojáci ihned vzali mezi sebe, i když mu samozřejmě vzdávali úctu a cítili před ním respekt podobně jako před Konstantinem. K Metodějovi si Slavomírovi vojáci prostě brzy vytvořili podobný vztah, jako měli ke svému pánovi a veliteli, knížeti Slavomírovi.

3.

Medoviny postupně ubývalo. Metoděj se zadíval přes řeku Moravu na majestátní skálu, která byla na svém vrcholu obestavěna hliněným valem zvenčí vyztuženým kameny a nahoře zakončeným dřevěnou palisádou.

Metoděj ukázal na skálu a řekl Slavomírovi: „Ten val na vrcholu takové mocné skály je už docela zbytečný.“

Slavomír se pousmál. „To máš asi pravdu. Náš král Rastislav však nechtěl ponechat nic náhodě. Dowinská pevnost je hlavní pevností chránící od jihu naši zem. Je tu kolem ní ještě řada menších strážních hradišť. Ostatně některá uvidíš, jakmile se za chvíli vydáme na další cestu směrem k mému rodnému Dolnogradu. A val, který vidíš na vrcholu skály, není nic proti opevnění ze stran, ze kterých je snazší přístup k hradišti Dowina.“

Slavomír pokynul rukou k pevnosti a pokračoval: „Je to ostatně vidět částečně i odsud. Pod skalou val i jeho kamenné obložení mohutní. Pověsti říkají, že jeho základy vystavěli už staří Římané. Kus před ním je navíc na opačné straně od hradiště, než stojíme my, dokonce vykopán příkop, široký snad jako osm dospělých mužů ležících za sebou a hluboký asi na délku čtyř dospělých mužů. Půda pod hradištěm je bohatá na spodní vodu a tak široký a bahnitý příkop je těžko k překonání. Dobyvatelé, kteří by jej překonali, se však tak jako tak nakonec zastaví u mocného valu. Tohle hradiště, pokud tedy má dostatečnou posádku, kterou ovšem má, na to náš král dbá, se dá dobýt jen vyhladověním nebo zradou.“

Metoděj se zvědavě zeptal: „Takových hradišť máte víc?“

Slavomír se znovu pousmál a hrdě odpověděl: „Uvidíš sám. Naše stavby a opevnění nepoužívají kámen v takové míře, jak to znáš ze své domoviny. Konstantinopol u nás nenajdeš. Naše hradiště jsou stavěna z materiálů, které jsou co nejsnáze dostupné a použitelné takovým způsobem, aby dokonale plnily svůj účel. Jejich hlavním autorem je náš moravský stavitel jménem Radslav. Tento chytrý muž však už bohužel není mezi námi.“

„Co se mu přihodilo? Zemřel stářím?“ zeptal se Konstantin, který se k nim přidal, když zaslechl, o čem se Metoděj se Slavomírem baví.

Slavomírova tvář ztvrdla, až se oba bratři polekali, jestli Konstantinova otázka nebyla nemístná. Slavomír si všiml jejich úleku a uklidňujícím hlasem pronesl: „Radslav zemřel dýkou. Dýkou, kterou držel v rukou velitel družiny Lothara, před časem archipresbytera[6] dosazeného pasovským biskupem Hartwigem. Jak asi víš, tohoto biskupa zřejmě Bůh potrestal za jeho špatnosti záchvatem mrtvice.“

Konstantin se opatrně zeptal: „Co se stalo s těmi vrahy? Mohu-li se tedy ptát…“

Slavomír mu dutým hlasem odpověděl: „Radslavovy vrahy jsme objevili společně s Erikem a muži, kteří nás doprovázeli. A co se s nimi stalo? Beze stopy zmizeli v našich hlubokých lesích. Nikdo už o nich neslyšel.“

Po chvíli Slavomír ještě dodal: „I proto jsme vás k nám pozvali. Abyste vychovali nové a čestné domácí kněze, kteří by církvi svaté na Moravě nedělali ostudu. Pravda, zdaleka ne všichni Bavoři jsou takoví, jako byl Lothar. To bych bavorským kněžím křivdil. Sám víš třeba o našem dolnogradském Udalrichovi, kterému vděčím za základy svého vzdělání. A který má velkou zásluhu na tom, že jste zde. Ostatně za dva dny jej poznáš osobně. Bohužel však ti nejvlivnější z bavorského kléru čest svému poslání nedělali a nedělají.“

4.

I když popíjející snaživě obraceli džbány, ve kterých byla přivezena medovina, dnem vzhůru, nevytekla z nich už ani kapka lahodného nápoje. Slavomír si pobaveně všiml lehkého zklamání všech kolem a koutkem oka zaregistroval Metoděje, který s mírným úsměvem zklamání vojáků i byzantského doprovodu zaznamenal také.

Metodějovi rovněž neušlo Slavomírovo pobavení. Na jeho lehké kývnutí hlavou odpověděl stejně, a tak Slavomír zatleskal a hlasitě zvolal: „Končíme! Poděkujeme vladykovi Chotějovi za jeho milé přivítání a vydáme se na závěrečnou část naší cesty do Moravgradu!“

Po všeobecném loučení, jehož srdečnost byla umocněna značným množstvím medoviny, vypitým v pozoruhodně krátké době, se celá výprava vydala na další cestu.

V poledne následujícího dne se před nimi v dálce objevily mocné hradby Slavomírova rodného Dolnogradu.

Slavomír poslal vpřed rychlého posla, aby taková výprava otce Přemila nezaskočila. Výsledkem bylo, že na místě, kde se rozestupoval lužní les a otevíral se pohled do ploché krajiny poseté dvorci, osadami i jednotlivými prostými domy, obývanými zemědělci i řemeslníky zásobujícími mocný Dolnograd, je už čekala početná výprava z Dolnogradu vedená samotným Slavomírovým otcem, knížetem Přemilem. Tomu jel po boku i přes svůj pokročilý věk kněz Udalrich.

Kníže Přemil seskočil ze svého koně a s úctou sklonil hlavu před Konstantinem a Metodějem. Oba bratři seskočili také ze svých sedel a objali se s knížetem. Potom přistoupili k Udalrichovu koni a s úsměvem starého kněze zadrželi, když chtěl z koně slézt také.

Metoděj s úsměvem prohlásil: „Myslím, že raději opět nasedneme na své oře a budeme pokračovat do vašeho hradiště. Určitě mi nikdo nebude rozmlouvat tvrzení, že si všichni rádi odpočineme.“

Jak Metoděj řekl, tak udělali. Za chvíli mu už Slavomír s hrdostí ukazoval mocné hradby rodného hradiště. Řekové se s obdivem zastavili a prohlíželi si je. Slavomír jim vysvětlil, že se jedná také o dílo velkého moravského stavitele Radslava. Hliněný násyp měl základy široké skoro jako čtyři dospělí muži položení na délku. Vysoký byl jako dva a půl muže. Z vrcholu náspu potom vyrůstala dřevěná palisáda vysoká jako jeden a půl muže. Zvenčí byla hradba vyztužena kamennou zdí, zevnitř hradiště byla zpevněna konstrukcí z dřevěných kůlů. Kolem hradeb byl navíc vykopán příkop, který mohl být v případě potřeby napuštěn vodou z ramene nedaleké řeky Dyje a poskytnout tak obráncům hradiště další ochranu.

Po dřevěném mostě vjeli mocnou dřevěnou bránou do hradiště a sledováni jeho obyvateli, kteří byzantské hosty, o jejichž příchodu všichni dobře věděli, uctivě zdravili, dojeli až do Přemilova knížecího dvorce.

Poté, co se cestovatelé opláchli a usedli k přichystanému jídlu a pití, bylo brzy zřejmé, že druhého dne se na poslední krátký úsek cesty do Moravgradu nevydají. Udalrich se s Konstantinem a Metodějem dal brzy do živého hovoru sledovaného Přemilem, Slavomírem a Erikem. Bylo více než jasné, že starému knězi nemohou odepřít potěšení ze setkání s Byzantinci, které na Moravu král Rastislav pozval především díky Udalrichovu nápadu. Nakonec se Přemil, Slavomír a Erik tiše vzdálili, protože debata Udalricha se soluňskými bratry sklouzla na teologické a filosofické pole a nabrala na zápalu a vědeckém duchu. Raději tedy nechali všechny tři diskutéry jejich vědě a kníže Přemil poslal jednoho ze svých mužů do Moravgradu se zprávou, že Slavomírovo poselstvo dorazí ke královskému dvoru až pozítří. Nebylo koneckonců kam spěchat a Přemil neměl to srdce připravit starého Udalricha o potěšení z diskuse, na kterou se moc a moc těšil.

5.

O dva dny později opustila výprava vedená Slavomírem Dolnograd opačnou branou, než kterou projela při příjezdu. Slavomír a muži jím vedení se vydali na poslední úsek své cesty – do Moravgradu. Nijak nespěchali, a tak před polednem přijeli na mírné návrší nad údolní nivou, kterou se klikatila řeka Morava, skýtající ochranu Moravgradu.

Slavomír zde projížděl za svého života už mnohokrát, vždy však na něj učinil velký dojem pohled z návrší směrem k Moravgradu. Dolnogradské hradby budily respekt, moravgradské však případnému útočníkovi jasně říkaly, že se má raději obrátit a zmizet. Srovnatelné s hradbami Moravgradu byly pouze hradby Nitravy daleko za řekou Moravou a mohutnější byly jen hradby Slavomírem spravovaného Veligradu.

Slavomír pokynem ruky zastavil poselstvo a ukázal Konstantinovi s Metodějem na jedno z center Moravského království. S úsměvem prohlásil: „Konstantinopol to samozřejmě není, to jsem už říkal u Dowiny, myslím však, že druhé největší město našeho království i tak budí respekt.“

Metoděj úsměv opětoval a zeptal se: „A to vaše největší město je které? Tvůj Veligrad, o němž jsi nám po cestě z Byzance vyprávěl?“

Slavomír přikývl. „Přesně tak. Pouze musím dodat, že těch mých měst je víc. Mým rodným městem je Dolnograd. Svůj dvorec mám však ve Veligradu, kde mě náš král ustanovil županem. To jsem ti však už také vyprávěl.“

Metoděj se znovu pousmál a vyzval Slavomíra: „Tak nám, prosím, vysvětli, co tu vlastně vidíme.“

Slavomír se dal do výkladu: „Moravgrad se skládá, jak vidíš, ze dvou hradišť postavených na ostrovech obklopených rameny řeky Moravy. Dolního hradu, kde žijí především královští vojáci, a zhruba dvakrát většího Horního hradu, jenž je centrem celého sídliště, ke kterému patří ještě všechny ty neopevněné nebo pouze lehkými palisádami ohrazené osady kolem. Hradby kolem obou hradů jsou podobně stavěné jako hradby Dolnogradu. Díky své mohutnosti jsou však ještě nedobytnější než hradby mého rodiště.“

Během Slavomírova výkladu už přejeli dřevěný most a vjeli mohutnou dřevěnou branou do Dolního hradu. Domy v Dolním hradu byly pravidelně rozmístěny a jejich okolí čistě upravené. Většinou šlo o sruby se střechami krytými šindely a někdy došky. Domy výše postavených vojáků měly vždy střechy ze šindelů a kamenné podezdívky. Občas míjeli i dům postavený z větší části z kamene. Taková stavení patřila nejvyšším velitelům, jak Slavomír vysvětloval Metodějovi.

Když vyjížděli protější branou z Dolního hradu, objevil se před nimi dřevěný most vedoucí přes vodní koryto a na opačné straně ústící u brány podobné té, kterou právě projeli. Tato brána však už chránila vjezd do Horního hradu. Slavomír zde Metodějovi ukazoval: „Jak tady vidíš, rameno řeky Moravy chrání nejen celý Moravgrad. I Dolní a Horní hrad jsou odděleny řekou Moravou. Pokud by došlo k obsazení jednoho z hradů, ten druhý by se tak mohl dále bránit. Další, třetí dřevěný most stojí ještě na opačné straně Horního hradu, než do které právě vjíždíme. Tahle kamením vysypaná cesta pokračuje napříč celým Horním hradem k podobné věži, postavené nad bránou, jako je ta, kterou právě projíždíme. Za ní je právě ten třetí most. A jak můžeš nejen tady vidět, všechny části hradeb mají kamenné obložení, před nímž je ještě zídka, vyztužená dřevěnými kůly, která brání vodní erozi. Zevnitř jsou hliněné hradební valy, zpevněné dřevěnou konstrukcí.“

Metoděj si s obdivem prohlížel hradby, které mu Slavomír ukazoval. Zamyšleně pronesl: „Tyhle valy jsou tak obrovské, že jsou v podstatě nezdolatelné.“

Slavomír vážně přikývl a souhlasně dodal: „Přesně tak. Náš hlavní soupeř je Ludvíkova Východofranská říše. A i když si s naším královstvím nelze zahrávat a chytrý Ludvík to dobře ví, přece jen je nás méně. Tuto svoji nevýhodu musíme tedy nahrazovat chytrostí, rychlostí a silnými hradbami našich měst, kde se náš lid dočká ochrany, pokud je někdo tak opovážlivý a napadne naši zem.“

Metoděj se s úsměvem zeptal: „Ten někdo jsou Frankové? Nebo i někdo jiný?“

„Od dob, kdy v podstatě vymřeli Avaři, války s nimi už já nepamatuji, to tak je. Válčíme i s jinými, třeba Rastislav před třemi roky s radostí pomáhal Karlomanovi, když bojoval se svým královským otcem Ludvíkem v Panonii. Přímo do naší země však v posledních letech vpadli pouze Frankové,“ odpověděl Slavomír a ironicky poznamenal, „ostatně my jsme jim nezůstali nic dlužní.“

„Abych se však vrátil k tvé otázce ohledně nedobytnosti našich hradeb,“ dodal Slavomír, „je to tak. Už slavný kníže Mojmír, zakladatel naší říše, dej mu Hospodin věčnou slávu, říkal, že tyto hradby nemůže nikdy zdolat nepřítel. Jen naše vzájemná nesvornost či zrada je mohou pokořit. A měl pravdu. Pokud jsou hradby obsazeny dostatečným počtem vojáků, dobýt je nikdo nemůže.“

Za branou cesta mírně stoupala. Před nimi na nejvyšším místě Horního hradu, přibližně v jeho středu, stál královský dvorec ohraničený pevnou palisádovou hradbou, který byl dnes cílem jejich cesty.

Slavomír ukázal kolem sebe: „Horní hrad je nejen sídlem krále a jeho rodiny. Domy tu mají také všichni přední moravští velmoži a rovněž významní kněží. I naše rodina tady má dvorec hned vedle toho královského. A jak vidíš, jsou tu také dílny špičkových řemeslníků – kovářů, zbrojířů, kovolitců, šperkařů, sklářů, kosťařů, vyrábí se tu rovněž ty nejjemnější oděvy pro nejvznešenější obyvatele naší země.“

Metodějovy pozorné oči zaznamenaly, že společenské úrovni a bohatství většiny obyvatel Horního hradu odpovídá úroveň jejich obydlí. Mezi bíle omítnutými kamennými kostely byla na Horním hradě jen výjimečně k vidění zemnice. Většinou zde byly vystavěny bytelné roubené domy. Vzácností nebyl dům s kamennou podezdívkou, k vidění byly i domy celé postavené z kamene. Střechy byly většinou šindelové. Neobvyklá zde nebyla ani okna vyplněná slídou a u těch nejbohatších dokonce skleněná – tvořená skleněnými kotouči, které byly občas i barevné. Skleněná okna u kostelů byla samozřejmostí.

Den, kdy Slavomír dovedl své druhy k Moravgradu, byl jasný a průzračný. Jako ozdoby proto ve slunečním svitu zářily bílé zdi moravgradských kostelů, mezi kterými kralovala bazilika umístěná poblíž Rastislavova rovněž bíle omítnutého paláce a spolu s ním zaujímající nejvyšší část hradiště, jak Metoděj uviděl, když ke královu dvorci dojeli.

Slavomír hrdě prohlásil k soluňským bratřím: „Nádheru Konstantinopole tu sice nemáme, myslím však, že i tak se vám tu bude líbit. A to se ještě můžete těšit na další z našich velkých měst, na Veligrad. Ten je ještě větší a chrání jej ještě mohutnější hradby než Moravgrad, který leží právě před vámi a vítá vás.“

Metoděj se zeptal: „Královský dvůr sídlí kde, Slavomíre? Pouze zde v Moravgradu?“

„Náš král Rastislav se se svým dvorem pohybuje mezi Moravgradem a Veligradem,“ vysvětloval Slavomír, „většinou tráví léto ve Veligradu a zimu zde. Není to však úplně pravidlem. A občas také král zavítá do třetího největšího města naší říše, do Nitravy, o které jsem vám už také vyprávěl.“

Byzantinci uznale pokývali hlavou a Konstantin se zeptal: „Má král Rastislav představu, kde se máme usídlit my a kde máme založit plánovanou školu?“

Slavomír rozpřáhl ruce. „To si budete moci jistě rozhodnout sami, až se tu trochu porozhlédnete. Já se však musím přiznat, že jsem už nad tím uvažoval a jeden návrh bych měl. Opakuji však, že rozhodnutí bude na vás.“

„A ten návrh je?“ zeptal se Metoděj.

„Malý kousek od mého Veligradu je takové nevysoké návrší, říká se mu Sadová,“ dal se Slavomír do vysvětlování, „už od dob příchodu víry v Ježíše Krista na naše území tam stojí kamenný kostel. Vzhledem k tomu, že to území je už mimo Veligrad, je tam klid pro rozjímání a vědu. Není to však zase tak daleko, aby se místní obyvatelé v případě nebezpečí nemohli uchýlit do ochrany mocných veligradských hradeb. Možná tam byste mohli zbudovat, nebo spíš bychom mohli zbudovat vaši školu. No, ale nebudeme tu teď diskutovat o takových problémech. Náš lid se s vámi chce přivítat. Vidíte sami, jaké postupně narůstající davy vás doprovázejí od našeho vjezdu do Moravgradu. A tady vám už s radostí mohu představit našeho vznešeného krále Rastislava, který se těší na to, až vás přivítá osobně…“

Table of Contents

Poděkování

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.