Stanislav Češka

PŘÍPAD PODIVNÉHO GOMBÍKU

Vydala Moravská Bastei MOBA, s.r.o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Stanislav Češka 2012

© Obálka Martina Černá 2013

© Moravská Bastei MOBA, s.r.o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-5967-0

Věnováno manželce Hance,

prvnímu přísnému i laskavému

kritikovi této knihy.

Poděkování

Dovolil bych si na tomto místě poděkovat všem archeologům a historikům žijícím i nežijícím, z jejichž prací jsem získával své vědomosti o fascinující historii Velké Moravy. Nebýt jejich profesionality a často také invence a představivosti, věděli bychom toho podstatně méně o této velké době našich dějin.

Zároveň bych chtěl jasně zdůraznit, že případné historické nepřesnosti v této knize jdou výhradně na můj vrub a jsou daní za populární ztvárnění daného tématu.

Dovolil bych si zde uvést abecední seznam (bez titulů) jmen těch, jejichž práce mi byly největším zdrojem poučení při tvorbě této knihy:

Miloš Čižmář, Luděk Galuška, Vilém Hrubý, Zdeněk Klanica, Michal Lutovský, Jiří Macháček, Zdeněk Měřínský, Robert Nový, Lumír Poláček, Josef Poulík, Rudolf Procházka, Čeněk Staňa.

Dále bych chtěl poděkovat mé manželce Hance, která přispěla svým nápadem k „okořenění“ tohoto příběhu.

I když nechci a ani nemohu popírat ten fakt, že existují města a mnohá místa v knize popisovaná, dovoluji si výslovně zdůraznit, že samotný příběh je vymyšlený a jakákoliv podobnost se skutečnými žijícími osobami či současnými událostmi je čistě náhodná.

1.

Moravgrad, dnešní Valy u Mikulčic, r. 905

Nad Moravgradem se onoho letního rána obloha hrozivě zatáhla. Z dálky se ozýval přicházející hrom a na obzoru, za kterým ležela uherská země, byly vidět blesky křižující oblohu. Jako by počasí toho dne symbolizovalo osudy moravského království. Jako by chtělo říci, že na Moravgrad se žene z uherských stepí bouře, jakou toto hrdé moravské sídlo doposud nepoznalo. A jako by to měla být bouře, které hrdý Moravgrad podlehne.

Když tyto myšlenky proběhly hlavou vysokého bělovlasého muže se vzpřímenou ramenatou postavou, který stál mlčky a zamyšleně před vchodem do moravgradské baziliky, jen smutně pokýval hlavou. Vzpřímená postava tomu nenasvědčovala, hluboké vrásky v podlouhlé tváři, orámované vlasy spadajícími až na ramena, však prozrazovaly, že muž je velmi starý, starší než převážná většina ostatních obyvatel Moravgradu. Bylo tomu tak. Velké chytré hnědé oči v jeho tváři si vás prohlížely s moudrostí sedmdesáti pěti let, které muž prožil na tomto světě.

Podle oblečení bylo zřejmé, že muž před bazilikou je velmi majetný. Halenu měl ušitou z dovezeného hedvábí a lněné kalhoty měl zdobené vyšíváním zlatou nití. Byl obutý do vysokých kožených bot, které samy o sobě představovaly malé jmění. Vyšívaná halena byla podkasána širokým řemenem z jemné kůže, ukončeným stříbrným nákončím se zlatými ozdobami. Nejen nákončí, i masívní přezka řemene byla ze stříbra. Na řemeni měl na levém boku zavěšeno pouzdro z jemné kůže, zdobené drobnými drahokamy, ve kterém byl zasunut na první pohled neobyčejně drahý a vzácný meč s čepelí z damaskové oceli. Jílec meče byl zdobený stříbrem a opět drobnými drahokamy. Takových zbraní v moravské zemi mnoho k vidění nebylo, i když místní zbrojíři byli velice šikovní. Muž si svůj meč přivezl kdysi jako mladík z Byzance.

I když byl muž před bazilikou velice starý, bylo z jeho vzpřímeného a pevného postoje zřejmé, že přes svůj pokročilý věk ještě zdaleka není nemohoucím starcem a meč nenosí jen pro ozdobu, nýbrž je schopen jej bez rozpaků použít.

Bylo zřejmé, že muž před bazilikou je majetný a vlivný velmož. Opravdu tomu tak bylo. Jeho jméno na Moravě každý znal. Každý, když jej potkal, se s úctou uklonil před Slavomírem z Dolnogradu, nejmocnějším velmožem na Velké Moravě – hned po králi. Za svůj dlouhý život sloužil hned třem moravským vládcům. Nejprve moudrému Rastislavovi, potom sice neobyčejně chytrému, avšak také horkokrevnému Svatoplukovi a nyní Mojmírovi, Svatoplukovu synovi, který podědil moudrost a rozvahu prastrýce Rastislava, avšak nebylo mu dáno, aby své schopnosti mohl naplno projevit a dát do služeb své země. Místo jejího budování a zvelebování ji musel bránit před sílícím tlakem nepřátel. Ze západu útočili Frankové, z východu hrozilo narůstající nebezpečí od Maďarů. A vnějšího tlaku využívali vládci podřízení moravskému králi. Slavomír s trpkostí pomyslel na kmeny Čechů. Kdysi jim byl dobrý arcibiskup Metoděj, který pokřtil jejich vládce Bořivoje i s jeho manželkou Ludmilou. Se Svatoplukovou pomocí se tak Čechové ochránili právě proti zničujícímu tlaku Franků, násobenému vzpourou bojovníků vedených knížetem Strojmírem. A když po letech Svatoplukův syn Mojmír potřeboval pomoc, byli to právě Čechové, kteří jej jako jedni z prvních nechali na holičkách. I když – byl Mojmír vůbec ještě naživu? Už to byl nějaký čas, kdy se svými muži vytáh potrestat zpupné a zrádné Nitravany.

Sám Slavomír už dávno pochoval svoji ženu Ladu, své tři syny a jednu dceru, a dokonce i jeden z jeho vnuků zahynul kdesi v uherské zemi při bojích s Maďary. Stejně tak jej už před lety opustil věrný přítel Viking Erik, který sní svůj věčný sen pochovaný v moravské hlíně.

Velmož jim věnoval tichou vzpomínku a s povzdechem vstoupil pevným krokem do baziliky.

Jako vždy zamířil na svoje oblíbené místo. Zastavil se nalevo od prostého oltáře, umístěného na rozdíl od ostatních kostelů Moravgradu téměř uprostřed hlavní lodi. Vůbec nevnímal obvyklý tlumený hluk, ozývající se z okolí baziliky. Jako vždy se mlčky postavil s rukama sepnutýma na hrudi a pozoroval kamenný kryt před svýma nohama, na kterém byla vytesána jen tři slova: „Milovaný bratr Metoděj“.

Smutně se pousmál, lehce si povzdechl a řekl: „Vidíš, bratře Metoději, jak jsem ti posledně slíbil, opět jsem za tebou přišel, abychom si spolu zavzpomínali na to, co, milý bratře, předcházelo tvému příchodu do naší země, která se stala i zemí tvou. Člověku je hned lépe, když si může pohovořit nebo pomlčet s někým, koho má či měl velmi rád. Jako já tebe, milý, moudrý a laskavý příteli.“

Slavomírovi opět přešel přes tvář lehký úsměv, přivřel oči a řekl: „Co vlastně předcházelo tomu, když mě Rastislav jmenoval do čela poselstva, které si do Konstantinopole přišlo pro tebe a tvého bratra…?“

2.

Veligrad – Špitální vrch, dnešní Špitálky ve Starém Městě u Uherského Hradiště, r. 862

To zářijové ráno bylo ve dvorci knížete Slavomíra na veligradském Špitálním vrchu velice kalné. Tedy, vycházející slunce svítilo víc a víc a příjemně všechno zahřívalo svými paprsky. Veligrad se probouzel do prohřátého a jasného dne, jaký se hned tak nevyvede. Jenže na Slavomírově dvorci to většina jeho obyvatel viděla jinak.

Nikdo by v mátohách zvolna se ploužících nádvořím nepoznal odvážné a tvrdé bojovníky, jejichž jméno vzbuzovalo respekt u všech nepřátel. Je třeba přiznat, že jejich velitel a pán, Slavomír z Dolnogradu, v té době v podstatě druhý muž moravské říše, hned po králi Rastislavovi, nevypadal o nic lépe než jeho družina.

Všichni se probouzeli tam, kde se v noci uložili ke spánku. Jeden na stole, u kterého hodoval, než padnul zmožený medovinou a vínem. Jiný se zhroutil vedle stolu přímo na zem. A kníže Slavomír se svým věrným druhem Vikingem Erikem, kterého si přivezl spolu s vědomostmi ze své studijní cesty po cizině? Když Slavomírova jinak milující manželka Lada viděla, v jakém stavu se jí muž dobývá do domu a chce jít do manželské postele, vynesla před vchod trochu slámy a Slavomírovi přísně poručila, aby si na ni lehnul a domů se vracel vyspaný, umytý a střízlivý. Erik byl v ještě horším stavu než jeho pán a přítel. A tak svoji rovněž milující manželku Janu ani neobtěžoval nějakými prosbami, ostatně by toho nebyl schopen, protože jazyk se mu ohýbal jen ztěžka. Slavomír druhovi velkoryse udělal místo vedle sebe na slámě a za chvíli se z jejich provizorního lůžka ozývalo dvojhlasné bohatýrské chrápání.

Ráno se první vzbudil Slavomír a nejprve udiveně zíral na funícího Erika vedle sebe. Chvíli nechápal, kde je a co se děje. Potom mu hlavou projela tupá bolest a Slavomír zaúpěl: „To byl den a noc! To se nám to loučení se svobodou našeho milého Vladana pěkně vyvedlo! Ach, bože milosrdný, mě se ta hlava snad rozskočí. Proč jsem ještě na závěr pil ten bylinný likér naší Haliny?!“

Celý předešlý den a noc totiž na Slavomírově dvorci věnovali loučení se svobodou Vladana, velitele Slavomírovy vojenské družiny ve Veligradu. Asi před dvěma roky Vladanovi na hlavním veligradském tržišti padla do oka štíhlá dlouhovlasá dívka. Přijela se svým otcem, šperkařem Spytihněvem ze Starigradu. Spytihněvovy výrobky Vladana příliš nezajímaly, ostatně on sám si na tržiště přišel koupit dýku. Když však bloumal kolem a prohlížel si nejrůznější zboží, které bylo k mání, místo dýky jej zaujala hnědooká dlouhovláska oblečená do prostých lněných šatů, vyzdobených výšivkou růží na levém ňadru. Šaty měla přepásané koženým opaskem, ozdobeným skleněnými korálky, a náhrdelník ze stejných korálků se skvěl na jejím hrdle. Děvče se neustále usmívalo a díky ní její otec o zákazníky neměl nouzi.

Když Vladan dívku uviděl, byla to z jeho strany láska na první pohled. U děvčete to tak jasné nebylo. Urostlý Vladan se jí sice také líbil, jenže vojákovi příliš nevěřila. O jejich věrnosti věděla své, prodělala jedno velké zklamání, po kterém si řekla, že takovou lásku nikdy víc. A po pravdě řečeno, Vladan nebyl zrovna vzorem ctnosti. O děvčata neměl nikdy nouzi a nebránil se tomu. Jeho životní filosofií bylo užít si života, dokud to jde. Jednou vás trefí meč či šíp a co zbude ze života? říkal si.

Od onoho dne na veligradském tržišti však Vladan ztratil o jiné dívky zájem. Najednou pro něj existovala jen jedna jediná – Spytihněvova dcera Živa. Do jisté míry tím opakoval životní osudy svého přítele Vikinga Erika. Vikinský pořízek byl také po příchodu na Moravu středem zájmu děvčat a patřičně si to užíval. Potom ovšem potkal dceru moravgradského pasíře Janu a z přelétavého bouřliváka se nakonec stal zamilovaný manžel.

Vždy, když Spytihněv se Živou přijeli do Veligradu, což bylo každý měsíc od jara do podzimu, kdy se účastnili pravidelních měsíčních trhů, Vladan neúnavně chodil za dívkou, pokud jej tedy povinnosti a Slavomír neodvolali někam na cesty. Nakonec Vladan začal jezdit za Živou i do Starigradu. Dlužno dodat, že Slavomír byl velkorysý pán a měl pro lásku Vladana a Živy pochopení. Dobře si pamatoval, jak těžce si musel vyvzdorovat na otci svoji milovanou Ladu.

Běh událostí nakonec dospěl až ke včerejší bujaré hostině. Do svatby Vladana a Živy zbývalo už jen pár dní, a tak Slavomír uspořádal na svém dvorci pro Vladana a vůbec všechny obyvatele dvorce a přátele velké loučení se svobodou. Vladan už totiž neměl rodiče, proto mu Slavomír slíbil, že jej vyprovodí místo nich k oltáři. Podílel se také na vystrojení svatby, k jejímž oslavám patřila i včerejší honosná akce. Bylo dohodnuto, že mladý pár bude oddávat správce Slavomírova kostela na Špitálním vrchu, kněz Gorazd. Samotná svatba se však podle přání nevěstiných rodičů měla konat v hlavním starigradském kostele.

Protože tam samozřejmě nemohli odjet všichni, kdo Vladana znali a měli jej rádi, Slavomír se rozhodl vynahradit jim to velkolepou slavností na svém dvorci, která byla nakonec ještě velkolepější, než všichni čekali, a opravdu se vydařila. Medovina a víno tekly proudem, na několika rožních se opékaly nejrůznější druhy masa, pod vedením Slavomírovy staré hospodyně Haliny byly napečeny nejrůznější slané i sladké placky. Jídla i pití zkrátka bylo, co hrdlo ráčilo. Všichni jedli, pili a veselili se, až je to nakonec zmohlo.

Jediným mužem na Slavomírově dvorci, který po Vladanově loučení se svobodou snad zůstal v alespoň částečně použitelném stavu, byl kněz Gorazd. Ten obvykle žil střídmě a medovině a vínu příliš neholdoval, nicméně tentokrát ani on neodolal. Na rozdíl od ostatních však brzy ráno vstal, aby odsloužil pravidelnou mši ve svém kostele. Pravda, účast byla znatelně nižší než jindy. Přišlo několik žen, včetně staré hospodyně Haliny, která velela přípravě jídla a pití. Jediným mužem přítomným v kostele byl sám Gorazd.

3.

Když si Slavomír konečně uvědomil, kdo je, kde je a proč je tam, kde je, tedy na hromadě slámy před vlastním domem, rozhlédl se pomalu kolem sebe. Při tom svém rozhlížení však raději nedělal žádné prudké pohyby hlavou ani jinými částmi těla. Vůbec, ale vůbec mu to nedělalo dobře. Část osazenstva dvorce ještě podobně jako Erik nevěděla o světě. Část na tom byla podobně jako Slavomír, tedy vsedě mžourala kolem sebe, a ten zbytek dokázal dokonce i vstát.

Slavomír si v duchu řekl, že moravský velmož se nebude válet po zemi jako troska. Ztěžka tedy vstal, povzdechnul si a ještě chraplavým hlasem zvolal: „Hej, všichni moji vojáci ke mně! Ti, co jsou vzhůru, vzbudí ty, kteří ještě spí!“

Svoje zvolání doprovodil jemným nakopnutím Erikových hýždí. Na Vikinga však Slavomírův kopanec valný dojem neudělal. Slavomír jej tedy nakopnul ještě jednou a pořádně. Viking se posadil a udiveně se zadíval na Slavomíra. „Co je? Co se děje? Někdo nás napadnul? Máme bránit Veligrad?“

Při pohledu na vyjeveného Erika se Slavomír, nehledě na své bolení hlavy, musel nezřízeně rozchechtat. Řekl si, že tak špatně jako Erik na tom opravdu ještě není, a uštěpačně Erikovi odpověděl: „Ty bys toho dnes ubránil! Kdyby někdo chtěl, ukradne dnes celý Veligrad i s tebou!“

Erik si protřel oči a udiveně se zadíval na smějícího se Slavomíra. Potom začal pomalu vnímat svět kolem sebe. Když si konečně uvědomil, v jakém stavu se nachází, musel se ke Slavomírově smíchu přidat.

Slavomír příteli pomohl postavit se na dosud vratké nohy. Mezitím se u nich shromáždili více či méně se kymácející všichni vojáci Slavomírovy družiny. Slavomír na ně chtěl být nejprve přísný, hned si však uvědomil, jaký příklad sám svým mužům dal.

Proto si vydechl a prohlásil: „Jsme tu všichni jak ta čuňata. Musíme s tím něco udělat a být zase hrdými moravskými bojovníky! Tak, a teď všichni během za mnou dolů k naší řece Moravě! Tam si zaplaveme, abychom se pořádně probrali!“

Mezi vojáky byl sice slyšet náznak reptání, Slavomír to však nebral na vědomí a nijak to nekomentoval. Místo dalších rozkazů šel sám raději na svých ještě nepříliš pevných nohou příkladem. Vydal se během – no, během… šlo spíše o rychlejší chůzi – ven ze dvorce dolů k řece Moravě.

4.

Je třeba přiznat, že obzvlášť začátek přesunu k řece byl dosti obtížný. Těla ztuhlá po celodenní pitce, nohy stále vratké, bolící hlava – zkrátka většina vojáků svého pána a velitele za ten nápad proklínala. I sám ztěžka funící Slavomír si v duchu nadával do pitomců, ale nepovolil. Těžko by mohl mít u svých hrdých bojovníků bezmeznou autoritu, jaké se těšil, kdyby občas nebyl tvrdý k sobě i k nim.

Pohyb postupně uvolňoval ztuhlá těla. Všichni ostatně měli, pokud právě nepopíjeli medovinu, vynikající fyzickou kondici. Stíhat prchající zvěř či prchajícího nepřítele dlouhým během jim normálně nečinilo žádné potíže a svými těžkými meči či sekerami se oháněli jako by nic.

Než doběhli k řece v místě, kde tvořila tůň a kde se dalo dobře plavat, běh z nich značnou část jejich opilosti vyplavil.

Jakmile se na břehu Moravy shromáždili kolem Slavomíra, ten vydal nekompromisní pokyn: „Šaty dolů, do vody a rychle plavat!“

Odněkud zezadu se ozvala nesmělá námitka: „Ty šaty, pane, dolů úplně? Vždyť nám bude zima!“

Slavomír přísně houkl: „Zahřejete se pohybem! Musíme všichni cvičit nejen ruku zvedající pohár, láhev či džbán. Cvičit musíme celé tělo! A až si pořádně zaplaveme, každý si vypere v řece svoje šaty. Smrdíme jak banda tchořů. Šaty nám potom uschnou na těle cestou domů.“

Sám šel opět svým mužům příkladem. Opodál dřepícím ženám peroucím prádlo se tak naskytl pohled k nezaplacení. Velká skupina těch nejtvrdších bojovníků, kteří ve Veligradu byli, vedená svým knížetem, se v rouše Adamově ponořila do řeky a křižovala hladinu rychlými plaveckými tempy. Ne každý z Moravanů uměl plavat. To však neplatilo pro Slavomírovy muže. Slavomír kladl velký důraz na fyzické schopnosti svých vojáků. Ti se dokázali mrštně pohybovat na zemi, ve vodě a třeba i v korunách stromů.

Když Slavomír usoudil, že plavání bylo dost, zavelel k přesunu na břeh řeky. Následovalo další působivé představení, když si všichni máchali ve vodě svoje oblečení, více či méně pobryndané při oslavě.

Konečně byli všichni vykoupaní a dokonale zahnali kocovinu chladnou vodou řeky Moravy. Když bylo jejich oblečení jakž takž čisté, oblékli se a tentokrát už pomalým krokem se vydali na cestu zpět do kopce do Slavomírova dvorce.

Znovu vypadali jako skupina schopných bojovníků, a ne jako tlupa potácejících se opilců. Slavomír spokojeně přehlížel svoje muže a remcalové mezi nimi museli uznat, že poněkud drsnější medicína jejich velitele zafungovala naprosto úspěšně.

Toho večera jak Slavomírova Lada, tak i Erikova Jana vzaly svoje muže na milost a opět je přijaly do manželského lože.

5.

Následujícího dne se všichni ještě jednou sešli u oběda. Bylo potřeba domluvit se, kdo doprovodí Vladana na jeho svatbu do Starigradu a posléze jej zase s čerstvou novomanželkou přivede zpět do jejich společného domova na Slavomírově veligradském dvorci.

Slavomír vzal vážně svoji starost o věrného Vladana a to, že musí nahradit jeho již nežijící rodiče. Věnoval proto snoubencům jako svatební dar nový dům. Vladana tím přivedl do rozpaků, protože takovou velkorysost od svého pána neočekával, i když věděl, že Slavomír je sice přísný, avšak má také velké srdce.

Nový dům, postavený poblíž domu Slavomírova,

měl kamennou podezdívku, ze které vyrůstaly roubené srubové stěny. Střecha byla z nových šindelů, ve stěnách byla zabudována malá zasklená okna. Vnitřní prostor domu byl rozdělen na dvě místnosti. Vcházelo se do větší z nich, sloužící jako obývací prostor, ke kterému byl připojen menší přístavek s pecí, kde se mělo vařit. Kuchyňská pec vytápěla celou obývací místnost. Lehká dřevěná stěna s dveřmi oddělovala od obývací místnosti menší část, určenou ke spaní.

Protože byl Slavomír skutečně velkorysý pán, který si vážil obětavých služeb svých lidí, dům Vladanovi také zařídil nábytkem. Nechal mu zhotovit velkou manželskou postel a malou dětskou postýlku do ložnice, do obývací místnosti nechal vyrobit velký jídelní stůl, židle a dvě dřevěná křesla. K tomu ještě objednal u svého stolaře několik dřevěných truhel.

Když s Vladanem poprvé vstoupili do nového domu, mladý voják se neubránil dojetí. Jindy hrdý muž poklekl před Slavomírem a dojatě mu začal děkovat. Slavomír však vojáka zvedl a řekl mu: „Považuj tento dům za odměnu za tvé věrné služby a za zcela nedostatečnou náhradu toho, že tví rodiče už nejsou mezi námi a nemohou být při tvé svatbě. Dobře víš, že tvůj otec, jemuž jsem měl tu čest také velet, položil svůj život před sedmi roky za obranu naší drahé Moravy, když se ji snažil zpustošit král Ludvík. Ty jsi už ukázal, že hrdě kráčíš ve stopách svého odvážného otce a že nebudeš o nic méně statečný a obětavý, než byl on. Jsem proto rád, že tvé rodiče mohu zastoupit, i když se mi to samozřejmě nemůže zcela podařit. Užívej tento dům se svojí novou rodinou ve zdraví a buď i nadále věrným a statečným bojovníkem.“

Vladan se s vděčností obrátil k Slavomírovi a zajíkavě odpověděl: „Budu, pane. Spolehni se, že budu.“

Když se usadil u stolu, vzpomněl si Vladan už po několikáté na tuto scénu. Pořád a pořád si musel opakovat, jaké štěstí jej potkalo, když se stal členem Slavomírovy družiny. Říkal si, že by se musel hanbou propadnout, kdyby Slavomíra někdy zklamal.

Než se všichni pustili do jídla, Slavomír povstal a dal se do řeči: „Předevčírem jsme tu velmi zdařile oslavili rozloučení našeho Vladana se svobodou. Nyní nás čeká to nejdůležitější –Vladana také oženit. Mimochodem, doufám, že neztratí odvahu, protože taková svatba může být náročnější než souboj s deseti Franky.“ Slavomírova slova zanikla ve všeobecném smíchu a chudák Vladan trochu zrudl v obličeji.

Když se řehot uklidnil, Slavomír pokračoval: „Dobře vím, že byste nejraději byli všichni s Vladanem, až jej ve Starigradu polapí do manželských sítí jeho milovaná krásná Jana. To však bohužel není možné. Někdo musí zůstat zde. Proto jsem rozhodl následovně: pozítří se do Starigradu vydá z našeho dvorce výprava, kterou povedu já. Dále v ní bude samozřejmě Vladan, protože bez jeho hrdinné přítomnosti by celá cesta neměla smysl…“ Slavomírova slova opět zanikla ve společném smíchu, a tak až za chvilku pokračoval: „… dále s sebou vezmeme našeho kněze Gorazda, neboť ten snoubence oddá, a samozřejmě mi bude stát po boku můj věrný Erik. A spolu s námi pojede třicet z vás. Zbytek tu musí zůstat, aby byla zajištěna bezpečnost dvorce a abyste mohli plnit úkoly, které tu máte při správě Veligradu.“

Slavomíra totiž král Rastislav jmenoval veligradským županem, správcem města-hradiště a okolí, a sice poté, co před čtyřmi lety úspěšně odhalil vrahy největšího moravského stavitele Radslava a dokončil svůj veligradský dvorec na pozemcích darovaných králem. Zmíněné pozemky dostal Slavomír od krále darem za svůj rozhodující podíl na potupném vyhnání Franků, vedených králem Ludvíkem, v roce 855.

Slavomír pokračoval ve svém proslovu: „Moje drahá Lada tu zůstane, protože naše malá dcerka ji ještě potřebuje, a zároveň se postará o Erikovu Janu, která zanedlouho očekává narození prvního moravského Vikinga. Nechci rozhodovat, kdo pojede a kdo zůstane, abych někoho nezarmoutil. Takže to uděláme tak, že rozhodne los. Sám Vladan vám nabídne svazek proutků, jejichž počet odpovídá počtu vašemu, a třicet proutků bude kratších. Kdo si vytáhne jeden z těch kratších proutků, pojede s námi. Jak vidíte, proutky má Vladan už připravené. Najíme se tedy a oběd uzavřeme losováním.“

Jak Slavomír řekl, tak udělali.

6.

Večer, když Slavomír s Ladou dali spát všechny děti, prvorozeného Slavomíra, druhorozeného Přemila, který byl pojmenován po Slavomírovu otci, a nejmladší, dvouměsíční holčičku Ladu, uvelebili se ve vzájemném objetí na svém lůžku. Všechny děti potichu oddechovaly. Větší chlapci leželi v postýlkách ve vedlejší místnosti za pootevřenými dveřmi, malá Ladunka občas tiše zavrněla v kolébce vedle jejich postele.

Místnost oknem slabě osvětloval měsíc, blížící se k úplňku. Lada svého muže laskavě pohladila po tváři a tiše, aby nevzbudila malou Ladunku, mu řekla: „Dávej na sebe pozor. A na Erika také. Už nejste mladí bouřliváci bez závazků, jako tomu bylo před čtyřmi lety, když jste honili proradné Franky po lesích. Erikova jizva na prsou by vám oběma měla připomínat, že od smrti vás někdy může dělit jen malý krůček. Jako tehdy. Moc nechybělo. Pokud by Erik statečně nenastavil svou hruď šípu, který tě měl zabít, náš Slavomírek by se narodil jako pohrobek. A nebýt kořenářky Filomeny, nastávající svatba by se také nekonala, protože Jana by dnes mohla jít pouze zavzpomínat s kytičkou na hrob svého milého Erika. Já vím, muž musí být tvrdý a odvážný, když chce ubránit svoji rodinu. A ty, ty musíš jít příkladem a nesmíš být zbabělec, což také nejsi. Jen tě prosím, mysli občas při svých krkolomných kouscích na nás čtyři, kteří tu na tebe čekáme. Bez táty by nám bylo moc smutno a těžko.“

Slavomír zlehka políbil svoji Ladu na její plná ústa a v duchu si řekl, jak udělal dobře, když si tuhle laskavou a moudrou ženu před čtyřmi roky vyvzdoroval na svém otci, který ji dnes sice má velmi rád, ale tehdy jí nemohl přijít na jméno. Pousmál se a odpověděl jí: „Dobře víš, že schovávat se před šípy a meči nemohu. Kdybychom nebyli tvrdí a odvážní, nebylo by ani našeho království. Jedno ti však slíbit mohu. Vždycky budu napřed myslet a potom jednat. Je pravda, že když si dnes vzpomenu na věci, které jsem prováděl v raném mládí, někdy se divím, že ještě žiji.“

Lada mu úsměv oplatila. „To jsi mě tedy moc neuklidnil.“

Slavomír na to lehkomyslně řekl: „Co by se nám ale teď mělo přihodit? Dojedeme do Starigradu, oženíme našeho Vladana, naložíme na vůz jeho Janu s jejími věcmi a přivezeme je k nám do Veligradu, do jejich nového domu. Já v tom nevidím žádné potíže. Bude nás dost na to, aby si nikdo nedovolil napadnout náš průvod. A svatba sama může být nebezpečná tak akorát pro Vladana,“ dodal už uštěpačně.

Lada muže zatahala za nos: „Ty jsi ale drzý. To hovoříš z vlastní zkušenosti?“

Slavomír se ušklíbnul: „To víš, že ano. A svůj názor bych snad mohl změnit, jedině kdyby…“

Lada tázavým tónem pronesla: „Kdyby?“

Ale to už jí Slavomír vyhrnul lehkou košilku a hladil ji po stále pevných ňadrech.

Lada tiše šeptla: „Já tě už taky moc chci. Ale opatrně, prosím. Ještě není dlouho po narození naší Ladunky.“

Slavomír ji znovu pohladil po ňadrech a pomalu a něžně svýma velkýma rukama sjížděl k jejímu klínu. „Neboj, budu moc opatrný…“

Když vedle sebe zase leželi a tiše oddechovali, Lada zamyšleně řekla: „Jen aby ten váš výlet byl opravdu takovým příjemným svatebním výletem. U tebe to dost často bývá tak, že kam přijdeš, tam musíš řešit nějaké potíže. Obvykle si tě ty potíže najdou samy. Tam, kde právě jsi. Vzpomeň si na Radslavovu vraždu v Moravgradu před čtyřmi roky.“

Slavomír za léta jejich společného života dobře věděl, že Ladiny předtuchy mají cosi do sebe, a proto jej ani nenapadlo Ladu s jejími obavami lehkomyslně odbýt. Pohladil ji nejprve po jejích hustých vlasech a potom po ňadrech s bradavkami stále ještě naběhlými ze vzrušení při milování a laskavě zašeptal: „Neboj se. Jak jsem slíbil, nejprve budu myslet a až potom jednat.“

Lada se převrátila ke svému muži, položila hlavu na jeho prsa a ve společném objetí konečně usnuli.

7.

Následující den proběhl v přípravách na odjezd výpravy do Starigradu.

Především připravili vůz zakrytý plachtou, který s sebou chtěli vzít. Svatební hostinu sice zařizoval Spytihněv s manželkou Věromilou jako rodiče nevěsty, Slavomír si však řekl, že neuškodí obohatit svatební hodování o pochoutky z Veligradu. Ze svých sklepů dal proto naložit nádoby s bílým i červeným vínem z vinic v okolí Veligradu a přidal také několik džbánů hustého červeného dalmatského vína, které nedávno koupil od kupců na veligradském tržišti. K tomu přidal uzené vepřové kýty a ryby nalovené v řece Moravě, které byly také vyuzeny a tím se z nich stala oblíbená místní pochoutka. Pod vedením hospodyně Haliny ještě napekli sladké i slané placky a sladké pochutiny doplnil Slavomír sladkostmi, které kupci dovezli z jihu. To všechno Slavomír navíc korunoval cizokrajným ovocem, které si oblíbil při svém pobytu v Konstantinopoli. Byly to především fíky a granátová jablka, na Moravě se však jednalo o pochoutky veskrze neznámé, protože nebylo mnoho zákazníků, kteří by si je u kupců z cizích krajů kupovali.

Vůz byl nakonec docela slušně naložen. Proto připravili ještě tři páry koní, aby je mohli během cesty přepřahat a postupovat tak rychleji.

Na zpáteční cestě potom na voze hodlali vézt nevěstu i s jejími věcmi.

Každý z významných veligradských účastníků svatby si do cestovního vaku přibalil slavnostní oděv, což platilo pro Slavomíra, Erika, Vladana a Gorazda, který si s sebou bral slavnostní ornát. Kromě nich si potom většina prostých bojovníků nachystala s sebou alespoň něco slavnostního: novou halenu, opasek, dýku se zdobenou rukojetí…

Na úbor Slavomíra a Erika dohlédly jejich manželky Lada a Jana. Lada si také vzala patronát nad novomanželem Vladanem, nad jeho oděvem a vůbec celkovým vzhledem – aby se nevěstě u oltáře líbil a Veligradu nedělal ostudu, jak s úsměvem prohlásila.

Vladan sám cítil vzrůstající nervozitu. Ta byla tím větší, čím víc se blížil okamžik jejich odjezdu. Jak se přibližovala chvíle jeho svatby s Živou, začínal mít obavy z té obrovské zodpovědnosti, kterou na sebe při manželském slibu bude brát. Živu velice miloval a byl si jistý tím, že lepší děvče pro společný život nenajde. Jenže, říkal si, dokáže jí být věrný, dokáže být dobrým otcem, dokáže s ní opravdu sdílet dobré i zlé až do smrti?

Slavomír pobaveně pozoroval velitele svých vojáků. Franské přesily se odvážný Vladan nikdy nezalekl, svatba se sličnou hnědookou dlouhovláskou ze Starigradu však měla na statného junáka účinky přímo zničující.

Po poledni přišel Vladan za Slavomírem, poprosil jej, aby se uklidili oba do ústraní, kde by je nikdo neslyšel, a hlasem, který měl hodně daleko do obvyklé zvučnosti a pevnosti, se zeptal: „Tys byl, Slavomíre, před svatbou s Ladou také tak hrozně nervózní, jako jsem teď já?“

Slavomír si s mírně snivým výrazem v obličeji zavzpomínal na to, co se dělo kolem jeho svatby s Ladou, a potom s úsměvem zavrtěl hlavou. „Ne, řekl bych, že ne. To víš, trochu té nervozity bylo z toho, že jsem měl strach, abych se při obřadu v kostele nezakoktal nebo třeba nezakopnul, když si povedu svoji Ladunku od oltáře. Že bych ale byl nervózní ze svatby samotné, z toho, že někomu slibuji věrnost na celý život, to ne. Možná to bylo proto, že nebylo vůbec jednoduché, abychom si tu naši svatbu prosadili. Proti byli oba naši otcové. To přece víš, to už jsi u mě byl a tuhle historii znáš. Pro mého otce byla Lada jako dcera vladyky z malého hradiště příliš obyčejná a chtěl mě oženit právě s Jaroslavou, jedinou dcerou starigradského župana, knížete Jaroslava – za dva dny je ostatně oba uvidíme. No a pro Ladina otce jsem já byl zase bohatý floutek, který se jeho dceři chce tak akorát dostat pod sukně a v lepším případě si z ní udělat služku. Než jsme překonali odpor našich otců, stálo nás to velké úsilí.“

Vladan ostýchavě navázal: „Promiň mi, prosím, Slavomíre, jestli jsem příliš dotěrný. Mohu se tě ale ještě na něco zeptat?“

Slavomír, který tušil, že tímhle hovorem dodává Vladanovi odvahu k důležitému životnímu kroku, s úsměvem přikývl.

Vladan se nadýchnul a otázal se: „Co kdyby vaši otcové, nebo některý z nich, svoje svolení nedali? Co by bylo pak? Vzdal by ses své Lady?“

Slavomír zvážněl. „Ne, určitě ne. Jednak jsme už čekali malého Slavomírka, ale i kdyby tomu tak nebylo, své Lady bych se nikdy a za nic na světě nevzdal. Když jsem ji poprvé uviděl, to jsme se u nich na Hrbku zastavili cestou z lovu, hned jsem věděl, že chci tu a žádnou jinou. A věř mi, prožil jsem si pěkně bujaré mládí!“

Vladan se udiveně zeptal: „Ty? To myslíš vážně?“

Slavomír se rozesmál. „Nech si někdy od Erika vyprávět, co jsme spolu prováděli při naší cestě po cizině. Já se tehdy věnoval studiu na školách, kromě škol jsem však studoval také místní dívky. A to dost důkladně.“

Pak se Slavomír zarazil, ironicky se ušklíbnul a dodal: „I když je pravda, že důkladnosti svého drahého Erika jsem při tom studiu dívek a žen rozhodně nedosáhl. Ten byl v tomto oboru největším přeborníkem. A měl bych ještě přiznat, že občas jsme museli hodně rychle utíkat.“

Vladan se nechápavě dotázal: „Utíkat?“

Slavomír mu vesele odvětil: „No samozřejmě. Utíkat. Před manžely, bratry, otci. To se tak na záletech stává. A nedělej, že tomu nerozumíš. Ty jsi byl také všechno jiné než vzor ctnosti, dokud jsi nepoznal svoji Živu.“

Slavomír zvážněl. „Abych se ale vrátil k tvé otázce. Kvůli Ladě jsem se dostal do těžkého konfliktu se svým otcem a můžeš mi věřit, že jsem byl pevně rozhodnutý necouvnout, prosadit si svou a oženit se i proti jeho vůli. Stál jsem na vlastních nohou a mohl jsem si to dovolit. Jsem však rád, že jsme s otcem k sobě zase našli cestu. A velký podíl na tom měl náš starý dolnogradský kněz Udalrich. Budu mu za to nadosmrti vděčný. Takový spor s otcem opravdu není příjemný.“

Vladan si trochu posmutněle povzdechl: „Mně takový spor s rodiči hrozit nemůže. Jak bych byl rád, kdyby tomu tak nebylo. Kéž by tu moji rodiče dnes stáli vedle mě!“

Slavomír mu na to vážně pravil: „Tak se snaž, když tě dnes tvoji rodiče pozorují odněkud shora, ať z tebe a z tvé Živy mají radost.“

Vladan mlčky přikývnul, potom se zadíval Slavomírovi přímo do očí a s velkými rozpaky se zeptal: „A dnes, po čtyřech letech tvého života s Ladou – stojí tvé manželství za tu námahu, s jakou sis ho prosadil?“

Stále vážný Slavomír se krátce zamyslel a s důrazem kladeným na každé slovo řekl: „Stálo, stojí a věřím, že stát bude. Pokud si najdeš takovou hodnou, obětavou a moudrou ženu, jako je moje Lada, máš největší štěstí v životě, jaké tě mohlo potkat. Já vím, zní to možná pateticky, ale skutečně je to tak. Najednou nejsi v životě sám a můžeš se s někým podělit nejen o radosti života, o majetek a já nevím co, ale především o strázně, které na tebe čekají. A věř mi, často mi Lada dá dobré rady, i pokud jde o naše mužské záležitosti, týkající se státu. A když navíc život tvůj a tvé ženy spojí děti, ze kterých máš radost, získáváš sílu překonávat jakékoliv překážky. Teď si nejsem jistý, jestli se nevyjadřuji příliš nabubřele…“

„Ne, určitě ne,“ přerušil Vladan svého pána a velitele, „já ti dobře rozumím a přál bych si, abych život s Živou prožíval podobně jako ty s paní Ladou.“

Slavomír kamarádsky poplácal Vladana po rameni. „Věř mi, že budeš. Živa je moc hodné děvče, a pokud ji ty nezklameš, budeš s ní šťastný. A tohle si nemyslím jen já, nýbrž i moje Lada. A ta má velmi dobrý odhad na lidi, se kterými se potkává, to jsem už mnohokrát poznal.“

Vladan se napřímil a dojatě řekl: „Moc ti, Slavomíre, děkuji. Najednou z té mojí, vlastně Živiny a mé svatby nemám strach. A moc, moc ti děkuji za to, co pro mě, vlastně pro nás oba děláš. Nikdy ti to nezapomeneme. Nikdy.“

Slavomír byl také nějak naměkko. Laskavě pohlédl na Vladana a řekl: „Tak jdi a sbal si věci. Já jsem zase rád, že mohu zastoupit tvé rodiče. A věř mi, když si vzpomenu na tvého statečného otce a jeho hrdinskou smrt v bojích s Franky, je pro mě čest, že mohu přivést k oltáři jeho syna. A teď jdi, zítra brzy ráno musíme vyrazit.“

Table of Contents

Poděkování

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.