BAZTÁN I

Dolores Redondo

Neviditelný strážce

Přeložila Marie Jungmannová

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Ze španělského originálu

El guardián invisible,

Ediciones Destino, S. A., Barcelona 2013

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Redondo, Dolores

Neviditelný strážce / Dolores Redondo ; přeložila Marie Jungmannová. -- Mladá

Boleslav : Panteon, 2013. -- 406 s.

Název originálu: Guardián invisible

Přeloženo ze španělštiny

ISBN 978-80-87697-03-0

821.134.2-31

- španělské romány

- detektivní romány

821.134.2-3 - Španělská próza, španělsky psaná [25]

Copyright © Dolores Redondo 2012

First published by Ediciones Destino, Spain

Published by arrangement with Pontas Literary & Film Agency

Copyright © 2013 by Panteon

Cover © 2013 by Emil Křižka

Cover photo © 2012 by Ennatu Domingo

Translation © 2013 by Marie Jungmannová

Panteon, Staroměstské náměstí 89, 293 01 Mladá Boleslav

www.knihypanteon.cz | www.facebook.com/knihypanteon

Přeložila: Marie Jungmannová

Odpovědná redaktorka: Jana Veselá

Jazykový redaktor: Jindřich Veselý

Korektor: Petr Bosák

Návrh obálky: Emil Křižka

Sazba: DTP Panteon

Tisk a vazba: CPI Moravia Books, Pohořelice

Printed in the Czech Republic.

ISBN 978-80-87697-03-0

Eduardovi, který mě prosil, abych tuto knihu napsala, a Ricardu Domingovi, který ji viděl, když byla neviditelná.

Rubénovi a Esther, kteří mě dokážou rozesmát až k slzám.

Zapomenout se nedá silou vůle. Čím víc člověk chce nechat něco za sebou, tím víc ho to pronásleduje.

William Jonas Barkley

Ale holčičko moje, tohle není ledajaké jablíčko, tohle jablíčko je kouzelné.

Sněhurka od Walta Disneye

1

Ainhoa Elizasuová byla druhou obětí „pána lesa“, nazývaného podle lidových pověstí basajaun, i když tehdy ho tak v tisku ještě neoznačovali. Až o něco později vyšlo najevo, že se kolem mrtvol nacházely zvířecí chlupy, zbytky kůže a stopy jen stěží pocházející od lidí, které připomínaly jakýsi očistný pohřební obřad. Vypadalo to, jako by nějaká pradávná zlovolná zemská síla poznamenala těla těch mladičkých dívek s rozedranými šaty, oholeným pubickým ochlupením a s rukama rozloženýma v panenské póze.

Když inspektorku Amaiu Salazarovou brzy ráno povolali na místo činu, vždycky provedla stejný rituál: vypnula budík, aby Jamese ráno neobtěžoval, sebrala hromádku šatstva a svůj telefon a pomaloučku sešla po schodech do kuchyně. Popíjela kávu s mlékem, přitom se oblékla a napsala vzkaz manželovi. Pak nasedla do auta a řídila ponořena do planých myšlenek podobných bílému šumu, jež se zmocnily její mysli vždycky, když se vzbudila před svítáním, a jež ji provázely jako pozůstatky nedokončené vigilie, přestože z Pamplony jela na místo, kde čekala oběť, déle než hodinu. Ostře projela zatáčkou a skřípění brzd ji přimělo uvědomit si, jak je nesoustředěná. Přinutila se tedy věnovat pozornost stoupající klikaté silnici, která se nořila do hustých lesů obklopujících městečko Elizondo. O pět minut později zastavila auto u výstražného kuželu a poznala sportovní vůz doktora Jorgeho San Martína a terénní auto soudkyně Estébanezové. Vystoupila z auta a zamířila k jeho kufru, odkud vytáhla holínky, které si obula, a opírala se přitom o prostor pro zavazadla, zatímco k ní přicházeli nižší inspektor Jonan Etxaide a inspektor Montes.

„Vypadá to ošklivě, šéfová, je to holčička.“ Jonan nahlédl do svých poznámek. „Dvanáct nebo třináct let. V jedenáct večer rodiče ohlásili, že se děvče nevrátilo domů.“

„Trochu brzy, aby hlásili zmizení,“ usoudila Amaia.

„Ano. Podle všeho asi deset minut po osmé zavolala staršímu bratrovi na mobil a řekla mu, že zmeškala autobus do Arizkunu.“

„A starší bratr až do jedenácti nic neřekl?“

„To víte: ,Naši mě zabijou, prosím tě, neříkej jim to. Zjistím, jestli mě neodveze táta nějaké kamarádky.‘ Jasně, že držel pusu a začal hrát na PlayStationu. V jedenáct, když viděl, že sestra nejde a matka propadá hysterii, jim řekl, že Ainhoa už volala. Rodiče se dostavili na komisařství v Elizondu a tvrdili, že se jejich dceři něco stalo. Nebrala mobil a mluvili už se všemi jejími kamarádkami. Našla ji hlídka. Když policisti došli k zatáčce, uviděli na kraji silnice její boty,“ vykládal Jonan a ukázal baterkou na místo na kraji asfaltové vozovky, kde svítily dokonale srovnané černé lakované lodičky se středně vysokým podpatkem. Amaia se naklonila, aby na ně viděla.

„Jsou tak pěkně srovnané, sahal na ně někdo?“ zeptala se. Jonan znovu nahlédl do poznámek. Amaia si pomyslela, že výkonnost jejího mladého zástupce, navíc antropologa a archeologa, je v tak zapeklitých případech, jako byl i tento, požehnáním.

„Ne. Byly takhle, srovnané špičkami do silnice.“

„Řekni lidem, co zajišťují stopy, aby sem přišli, až skončí, a podívali se do bot. Aby se daly takhle položit, je potřeba strčit dovnitř prsty.“

Inspektor Montes, který stále mlčel a díval se na špičky svých značkových italských mokasínů, zvedl prudce hlavu, jako by se právě probudil z hlubokého spánku.

„Dobrý den,“ zamumlal na pozdrav a vydal se ke kraji cesty, aniž na ni počkal. Amaia se rozpačitě obrátila k Jonanovi.

„Co je s ním?“

„Nevím, šéfová, jeli jsme z Pamplony stejným autem a ani neotevřel pusu. Myslím, že trochu popil.“

Ano, ona si to taky myslela. S inspektorem Montesem to od jeho rozvodu šlo z kopce, a nejen kvůli jeho čerstvé zálibě v italských střevících a barevných kravatách. Poslední týdny viděla, že je mimořádně roztržitý, ponořený do svého vnitřního světa, chladný a neproniknutelný, skoro jako autista.

„Kde je ta dívka?“

„U řeky. Musí se sejít po svahu,“ odpověděl Jonan a ukázal na rokli s omluvným gestem, jako by byl nějak zodpovědný za to, že se tělo našlo tam.

Zatímco scházeli po svahu vymletém do skály tisíciletou řekou, spatřila v dálce reflektory a pásky, které vymezovaly akční okruh agentů. Stranou potichu mluvila soudkyně Estébanezová se soudním tajemníkem a přitom úkosem vrhala pohledy k místu, kde leželo tělo. Kolem něj ze všech úhlů šlehaly blesky fotoaparátů dvou policejních fotografů. U mrtvoly klečel jeden z techniků Navarrského ústavu soudní medicíny a zdálo se, že měří teplotu jater.

Amaia s uspokojením zjistila, že všichni přítomní zaměstnanci dodržují uličku pro příchod a odchod z místa obehnaného páskou policisty, kteří sem dorazili jako první. I tak se jí jako vždy zdálo, že je tam příliš mnoho lidí. Byl to pocit hraničící s absurditou, který možná pramenil z její katolické výchovy, ale pokaždé, když musela být u nějaké mrtvoly, zmocnila se jí potřeba intimity a rozjímání, která ji obklopovala na hřbitovech a kterou narušovala profesionální, odcizená a odtažitá přítomnost lidí pohybujících se kolem mrtvého těla, jediného protagonisty vrahova díla, ale němého, umlčeného, nevnímaného ve své hrůze.

Pomalu se přiblížila a pozorovala místo, jež si kdosi vybral pro smrt. U řeky se vytvořila pláž z šedých oblázků; určitě je přinesla velká voda předcházejícího jara, suchý výběžek široký asi devět metrů, který se táhl, kam až ve slabém světle nastávajícího rozbřesku dohlédla. Druhý břeh řeky široké sotva čtyři metry se ztrácel v hlubokém lese, jenž houstl, čím víc do něj člověk nořil zrak. Inspektorka počkala několik vteřin, zatímco technik ze speciálního policejního útvaru dokončoval fotografování mrtvoly. Když byl hotov, došla k dívčiným nohám, a jak bylo jejím zvykem, vyprázdnila mysl od jakékoli myšlenky, zadívala se na tělo ležící u řeky a zašeptala krátkou modlitbu. Teprve pak se cítila připravena pohlédnout na ně jako na dílo vraha.

Když byla Ainhoa Elizasuová naživu, měla krásné kaštanové oči, které se teď dívaly do nekonečna ustrnulé ve výrazu překvapení. Hlava mírně nakloněná dozadu umožňovala zahlédnout kousek hrubého provázku, který se jí zaryl do kůže na krku tak, že skoro zmizel. Amaia se sklonila nad tělem, aby si prohlédla smyčku. „Ani nemá uzel, jenom ho tiskl, dokud ta dívka nepřestala dýchat,“ zašeptala skoro sama pro sebe.

„Musí být silný, nějaký chlap?“ ozval se tázavě Jonan za jejími zády.

„Je to pravděpodobné, i když ta dívka není moc velká, asi kolem stopětapadesáti centimetrů, a je hodně štíhlá. Žena to mohla udělat taky.“

Doktor San Martín, který dosud stále hovořil se soudkyní a soudním tajemníkem, se rozloučil se soudní úřednicí náležitě zdvořilým políbením ruky a přistoupil k mrtvole.

„Paní inspektorko, vždycky vás rád vidím, i když je to za takových okolností,“ prohlásil obřadně.

„Já vás taky, pane doktore. Jak vidíte tohle, co tu teď máme?“

Lékař si vzal poznámky, které mu předal technik, a rychle je přejel očima, zatímco se skláněl nad mrtvolou. Ještě předtím věnoval Jonanovi pohled, jímž měřil jeho mládí a znalosti, pohled, který Amaia dobře znala. Před několika lety byla ona mladou nižší inspektorkou, kterou bylo třeba uvést do tajů smrti, a takové potěšení si význačný profesor San Martín nikdy nenechal ujít.

„Pojďte blíž, Etxaide, postavte se sem a možná se něco přiučíte.“

Doktor San Martín si natáhl chirurgické rukavice, které vytáhl z kožené lékařské brašny, a jemně prohmatal čelist, krk a paže dívky.

„Co víte o rigor mortis, Etxaide?“

Jonan se nadechl a spustil tónem, jaký pravděpodobně používal za svých školních let, když odpovídal paní učitelce.

„Tak, vím, že začíná u víček asi tři hodiny po smrti, šíří se po obličeji a krku na prsa, až se nakonec rozšíří na celý trup a končetiny. Za normálních podmínek se celková ztuhlost dostaví přibližně za dvanáct hodin a začíná mizet v opačném pořadí po šestatřiceti hodinách.“

„To není špatné, a dál?“ povzbudil ho doktor.

„Představuje jeden z hlavních ukazatelů při odhadování doby smrti.“

„A myslíte, že by se dal udělat odhad pouze na základě stupně posmrtné ztuhlosti?“

„No...“ zaváhal Jonan.

„Samozřejmě ne,“ ujistil ho San Martín. „Stupeň ztuhlosti se může lišit podle stavu svalů zemřelého, teploty v místnosti nebo venku jako v tomhle případě, podle extrémních teplot, které můžou způsobit, že to vypadá jako rigor mortis, například v případě mrtvol vystavených nízkým teplotám, nebo když trpí posmrtnou křečí. Víte, co to je?“

„Myslím, že se tak říká tomu, když se v okamžiku smrti svaly končetin napnou, takže by bylo obtížné odebrat nějaký předmět, který člověk právě v tom okamžiku drží.“

„To je ono, a proto padá velká zodpovědnost na soudního patologa. Čas úmrtí se nemá stanovovat, aniž se vezmou v úvahu všechny tyto okolnosti, a samozřejmě hypostáze... Posmrtná bledost, abyste mi rozuměl. Asi jste viděl ty americké seriály, kde soudní lékař poklekne vedle mrtvoly a po dvou minutách stanoví hodinu smrti,“ zvedl doktor teatrálně obočí. „Dovolte, abych vám řekl, že je to lež. Analýza množství draslíku v tekutině oka znamená velký pokrok, ale s větší přesností budu moci stanovit hodinu smrti až po pitvě. Teď, s tím co tady mám, vám můžu říct: třináct let, žena. Podle teploty jater bych řekl, že je mrtvá dvě hodiny. Ještě nenastoupila posmrtná ztuhlost,“ ujistil přítomné a znovu prohmatal dívčinu čelist.

„Dost se to shoduje s telefonátem domů a oznámením rodičů. Ano, sotva dvě hodiny.“

Amaia počkala, až se zvedne, a klekla si vedle dívky místo něj. Neunikl jí Jonanův pohled plný úlevy, když byl osvobozen od doktorova výslechu. S očima upřenýma do nekonečna, s pootevřenými ústy a s výrazem, který vypadal jako překvapení, nebo možná poslední pokus nasát vzduch, vyhlížela dívka dětsky udiveně, jako holčička o narozeninách. Veškerý oděv vypadal jako rozpáraný čistými řezy od krku po slabiny a na obou stranách rozhalený jako obal hrůzného daru. Mírný vánek od řeky trochu čechral dívčinu rovnou ofinu a až k Amaie dolehla vůně šamponu smíšená s dalším, štiplavějším aromatem tabáku. Amaia se v duchu ptala, zda dívka kouřila.

„Je cítit tabákem. Nevíte, jestli měla kabelku?“

„Ano, měla ji. Ještě jsme ji neobjevili, ale naši lidé to tady prohledávají až kilometr po proudu,“ prohlásil inspektor Montes a ukázal k řece.

„Zeptejte se jejích kamarádek, kde byly a s kým.“

„Jakmile se rozední, šéfová,“ odpověděl Jonan a poklepal si na hodinky. „Její kamarádky jsou třináctileté holčičky, budou teď spát.“

Prohlédl si ruce roztažené po obou stranách těla. Vypadaly bílé, neposkvrněné, s dlaněmi obrácenými nahoru.

„Všimli jste si polohy rukou? Takhle je někdo položil.“

„Souhlasím,“ ozval se Montes, který stál vedle Jonana.

„Ať je co nejdřív vyfotografují a odeberou vzorky. Možná se pokoušela bránit, i když nehty i ruce vypadají dost čistě. Snad budeme mít štěstí,“ obrátila se Amaia na policejního technika. Soudní lékař se znovu sklonil nad dívkou čelem k Amaie.

„Bude třeba počkat na pitvu, ale já bych jako příčinu smrti uvedl zadušení, a vezmeme-li v úvahu sílu, s jakou se provaz zaryl do krku, řekl bych, že to bylo velmi rychlé. Řezy, které se objevují po těle, jsou povrchní a byly určeny pouze k rozpárání šatů. Byly způsobeny velmi ostrým předmětem, něčím jako žiletka, břitva nebo skalpel. To vám řeknu později, ale když to udělal, děvče bylo už mrtvé. Není tu skoro žádná krev.“

„A na ohanbí?“ zeptal se Montes.

„Myslím, že na oholení pubického ochlupení použil stejný ostrý nástroj.“

„Co když si chtěl něco odnést jako trofej, šéfová?“ poznamenal Jonan.

„Ne, to si nemyslím. Podívej, jak ho rozházel kolem těla,“ ukázala Amaia na několik chomáčků jemného chmýří. „Spíš to vypadá, že ho chtěl odstranit, aby ho mohl nahradit tímhle,“ ukázala na dozlatova upečený mastný kousek pečiva, který byl položen na dívčině oholeném ohanbí.

„To je pěkná sviňárna! Proč musejí dělat takové věci? Nestačí mu zabít malou holku, ale musí tam dát ještě tohle. Co se tak někomu, kdo tohle udělá, může honit hlavou?“ vybuchl Jonan s odporem.

„To je tvoje práce, chlapče, uhodnout, co si to prase myslí,“ odpověděl Montes a přešel k doktoru San Martínovi.

„Znásilnil ji?“

„Řekl bych, že ne, i když si nemůžu být jistý, dokud ji pořádně neprohlédnu. To naaranžování nese zjevný sexuální podtext... Rozedrat šaty, odhalit prsa, oholit ohanbí... A to s tím moučníkem... Vypadá to jako máslový bochánek, nebo...“

„Je to pečivo, kterému se říká txatxingorri,“ přerušila ho Amaia. „Typický moučník tohohle kraje, i když je menší než ty, které obvykle vídám. Ale nepochybně je to txatxingorri. Máslo, mouka, vejce, cukr, droždí a škvarky, z toho se dělá buchta podle starodávného receptu. Jonane, ať to dají do sáčku, a prosím vás,“ obrátila se na všechny, „to o tom moučníku ať se nedostane ven, momentálně je tahle informace tajná.“

Všichni přikývli.

„Tady už jsme skončili. Je vaše, doktore. Uvidíme se v ústavu při pitvě.“

Amaia se vztyčila, a než se vydala po svahu ke svému autu, věnovala dívce poslední pohled.

2

Toho rána zvolil inspektor Montes okázalou kravatu z tmavofialového hedvábí, bezpochyby velmi drahou, která se na lila košili nápadně vyjímala. Výsledek byl elegantní, ale mělo to trochu nádech Kriminálky Miami, což nepůsobilo dobře. Totéž si určitě mysleli policisté, kteří s nimi jeli ve výtahu. Amaie neušlo pohrdavé gesto, které jeden z nich adresoval druhému, když vystupovali. Pohlédla na Montese, protože bylo pravděpodobné, že i on si to uvědomil, ale ten studoval poznámky na kapesním počítači zahalen v oblaku voňavky od Armaniho a tvářil se lhostejně k tomu, jaký dojem vyvolává.

Dveře zasedací místnosti byly zavřené, ale než mohla sáhnout na kliku, uniformovaný policista je otevřel zevnitř, jako by právě čekal jejich příchod. Postavil se stranou a umožnil jim pohled do rozlehlé, jasně osvětlené zasedačky, kde inspektorka Salazarová uviděla víc lidí, než očekávala. Komisař seděl v čele a dvě místa po jeho pravici zůstala prázdná. Pokynul jim, aby šli dál, a zatímco kráčeli k němu, představoval je.

„Inspektorka Salazarová, inspektor Montes; inspektora Rodrígueze z technického oddělení už znáte a doktora San Martína taky. Nižší inspektor Aguirre z drogového, nižší inspektor Zabalza a inspektor Iriarte z komisařství v Elizondu. Když se včera našla mrtvola, náhodou v Elizondu nebyli.“

Amaia jim podala ruku a posunkem pozdravila ty, které už znala.

„Inspektorko Salazarová a inspektore Montesi, zavolal jsem vás sem, protože mám podezření, že případ Ainhoy Elizasuové bude mít vážnější dopad, než se čekalo,“ oznámil komisař, když si opět sedal, a pokynul jim, aby se také posadili. „Dnes ráno nás všechny kontaktoval inspektor Iriarte, aby nám objasnil něco, co může být důležité pro vývoj případu, jímž se zabýváme.“

Iriarte se předklonil a provedl nad stolem pár energických pohybů rukama jako aizkolari, typický baskický drvoštěp a zároveň představitel národního venkovského sportu.

Nahlédl do svých poznámek v malém zápisníku s černými koženými deskami, který v jeho rukách nebyl téměř vidět, a prohlásil: „Před měsícem, přesně pátého ledna, jeden pastýř z Elizonda, který přihnal ovce napojit k řece, našel mrtvolu sedmnáctileté dívky, Carly Huarteové. Zmizela v noci ze Silvestra na Nový rok, když byla na diskotéce Crash Test v Elizondu s kamarády a s přítelem. Kolem čtvrté ráno s ním vyšla ven a o tři čtvrtě hodiny později se ten kluk vrátil sám. Řekl kamarádovi, že se pohádali a ona se naštvala, vystoupila z auta a šla pěšky. Kamarád ho přesvědčil, aby ji jeli hledat. Vrátili se za hodinu, ale po dívce nebylo ani stopy. Prý je to moc neznepokojilo, protože tam jezdilo a chodilo hodně zamilovaných dvojic a kuřáků marihuany, navíc ta dívka byla velmi oblíbená, takže přepokládali, že ji někdo vzal s sebou. V autě jejího přítele jsme našli dívčiny vlasy a takové to umělé ramínko od podprsenky.“

Iriarte se nadechl, pohlédl na Montese a Amaiu a mluvil dál: „A tady se dostáváme k tomu, co by vás mohlo zajímat. Carlu objevili asi dva kilometry od místa, kde našli Ainhou Elizasuovou. Byla uškrcena provázkem používaným na balíky a šaty měla rozedrané odshora dolů.“

Amaia znepokojeně pohlédla na Montese.

„Vzpomínám si, že jsem o tom případu četla v novinách. Měla oholené ohanbí?“ zeptala se.

Iriarte se podíval na nižšího inspektora Zabalzu, který odpověděl: „Pravda je, že ohanbí neměla, celá tahle část těla vypadala jako okousaná od nějakých zvířat. V pitevní zprávě jsou zdokumentovaná kousnutí nejméně tří druhů zvířat a nějaké chlupy, které odpovídají divočákovi, lišce a něčemu, co by mohl být medvěd.“

„Proboha! Medvěd?“ podivila se Amaia s nevěřícným úsměvem.

„Nejsme si jisti, poslali jsme otisky do Ústavu pro studium pyrenejských ploskochodců a ještě jsme nedostali odpověď, ale...“

„A ten moučník?“

„Moučník tam nebyl... I když možná ano. To by vysvětlovalo ta kousnutí na ohanbí, protože zvířata přitahovala neznámá sladká vůně.“

„Byla pokousaná na více místech?“

„Ne, neměla na sobě víc kousnutí, ale byly na ní stopy po prackách.“

„A zbytky ochlupení rozházené kolem mrtvoly?“ dotazovala se Amaia.

„Taky ne, ale musíte vzít v úvahu, že mrtvola Carly Huarteové ležela částečně ponořená v řece, od kotníků ke stehnům, a že ve dnech po jejím zmizení byly přívalové lijáky. Jestli tam něco bylo, odnesla to voda.“

„Nebylo vám to nápadné, když jste včera ohledával tu dívku?“ zeptala se Amaia soudního lékaře.

„Zajisté,“ souhlasil San Martín, „ale ta věc není tak jasná, jsou tu jen podobnosti. Víte, kolik mrtvol vidím za rok? V mnoha případech mají společné prvky, aniž je mezi nimi nějaká spojitost. V každém případě mi to opravdu bylo nápadné, ale než jsem o tom začal mluvit, musel jsem se podívat do svých poznámek o pitvě. V Carlině případě všechno nasvědčovalo sexuálnímu útoku ze strany jejího přítele. Měla v sobě spoustu drog a alkoholu, na krku nějaké cucfleky a na jednom prsu stopu po kousnutí, které odpovídalo otisku zubů jejího milence. Kromě toho jsme jí našli za nehty zbytky kůže podezřelého, které odpovídaly hlubokému škrábanci, který měl na krku.“

„Bylo tam sperma?“

„Ne.“

„Co vypověděl ten kluk? Jak se vlastně jmenuje?“ zeptal se Montes.

„Jmenuje se Miguel Ángel de Andrés. A řekl, že si kromě alkoholu vzal kokain a extázi,“ Aguirre se usmál, „a kloním se k tomu, mu věřit. Zadrželi jsme ho na Tři krále a taky toho v sobě měl až až, vykazoval pozitivní nález na čtyři druhy drog včetně kokainu.“

„A kdepak se ten poklad nachází teď?“ otázala se Amaia.

„Ve vězení v Pamploně, čeká na soud a je obviněný ze sexuálního útoku a zabití, bez možnosti propuštění na kauci... Měl už nějaké záznamy v trestním rejstříku kvůli drogám,“ odpověděl Aguirre.

„Kolegové, myslím, že je nutné zajet do vězení znovu vyslechnout Miguela Ángela de Andrés. Možná nelhal, když tvrdil, že tu dívku nezabil.“

„Pane doktore, můžete nám poskytnout zprávu o pitvě Carly Huarteové?“ zeptal se Montes.

„Jistě.“

„Zajímají nás hlavně fotografie z místa činu.“

„Dodám vám je co nejdřív.“

„A nebylo by marné znova prozkoumat šaty, které měla ta dívka na sobě, když teď už víme, co hledat,“ poznamenala Amaia.

„Inspektor Iriarte a nižší inspektor Zabalza vedli tenhle případ na komisařství v Elizondu. Vy jste odtamtud, paní inspektorko, že?“

Amaia přikývla.

„Budou vám všemožně nápomocni, jak budete potřebovat,“ prohlásil komisař, vstal a ukončil tak schůzku.

3

Chlapec, jenž před ní seděl, se lehce hrbil, jako by na zádech nesl velkou tíhu, ruce mu ochable visely přes kolena, pletí obličeje prosvítaly stovky miniaturních růžových žilek a pod očima měl hluboké kruhy. Nebyl vůbec podobný fotografii, která vyšla před měsícem v novinách, jak si Amaia vzpomínala. Na ní stál vedle svého auta a tvářil se vyzývavě. Zdálo se, jako by se veškerá jeho jistota, póza nafoukaného mládence a dokonce i část jeho mládí vypařily. Když do kanceláře, kde se prováděly výslechy, vstoupila Amaia s Jonanem Etxaidem, mladík se díval do jakéhosi bodu v prázdnu a dalo mu práci se od něj odpoutat.

„Dobrý den, Migueli Ángele.“

Neodpověděl. Povzdechl a mlčky se na ně díval.

„Jsem inspektorka Salazarová a tohle je nižší inspektor Etxaide,“ ukázala na Jonana. „Chceme s tebou mluvit o Carle Huarteové.“

„Nemám vám co říct, všechno, co jsem moh‘ říct, už je v mojí výpovědi... Nic dalšího není, je to pravda, není nic dalšího, já jsem ji nezabil a tak to je, nic dalšího není, nechte mě na pokoji a promluvte si s mým advokátem.“

Znovu svěsil hlavu a soustředil svou pozornost na ruce, suché a bledé.

„Dobře,“ povzdechla si Amaia, „vidím, že jsme nezačali nejlíp. Zkusíme to znovu. Nemyslím si, že jsi Carlu zabil.“

Miguel Ángel zvedl oči, tentokrát překvapeně.

„Myslím, že byla naživu, když jsi od ní odjížděl, a myslím, že k ní potom přišel někdo jiný a zabil ji.“

„Tak...“ zamumlal Miguel Ángel, „tak se to muselo stát.“ Velké slzy se mu koulely po tvářích a začal se chvět. „Tak, tak se to muselo stát, protože já jsem ji nezabil, věřte mi, prosím vás, já jsem ji nezabil.“

„Věřím ti,“ řekla Amaia a jemně položila na stůl balíček papírových kapesníků. „Věřím a pomůžu ti, aby ses odsud dostal.“

Chlapec sepjal ruce a propletl prsty v prosebném gestu.

„Prosím vás, prosím vás,“ zašeptal.

„Ale předtím musíš pomoct ty mně,“ odpověděla mu skoro něžně. Osušil si slzy, ale pořád vzlykal a pokyvoval hlavou. „Povídej mi o Carle. Jaká byla?“

„Carla byla senzační, skvělá holka, moc hezká, moc milá a společenská, měla spoustu kamarádů...“

„Jak jste se poznali?“

„Na střední škole. Já už jsem skončil a teď pracuju... Než se to stalo, pracoval jsem s bratrem, dávali jsme asfaltovou krytinu na střechy. Dařilo se mi dobře, člověk si dost vydělá. Je to mizerná práce, ale dobře placená. Ona studovala dál, i když opakovala ročník a chtěla toho nechat, ale rodiče ji přemlouvali a ona poslechla.“

Table of Contents

Titulná strana

1 - 9

1

2

3

10 - 19

20 - 29

30 - 39

40 - 43