Lukas M. Leo

Next One World

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

© Lukas M. Leo, 2013

ISBN: 978-80-971504-8-8

Prológ

Chlapi vynášali z domu cenné kusy nábytku do pristavenej dodávky. Jeden z nich pri bráne zatĺkal do zeme ceduľu s veľkým nápisom „NA PREDAJ! Volajte na číslo .....“. Magda Nováková stála pred dverami do domu so slzami v očiach a bezmocne sa prizerala, ako sa jej celý život rozsypal na márne kusy. V náručí držala dvojročnú dcérku Emu. Vedľa nej stál sotva trinásťročný syn Janko.

- Pani, dom musíte vysťahovať najneskôr do konca mesiaca. Inak vás deložujú na ulicu, - vysvetľoval exekútor. Magda Nováková prikývla. Nezmohla sa na odpoveď. Z očí jej iba ticho tiekli slzy.

- Pečo pačeš mami? - pýtalo sa nechápavo dievčatko a nešikovne rozotieralo slzy na mamkinom líčku. - Nepač! Júúbim Ťa.

Magda sa snažila byť silná. Usmiala sa na dcérku a ešte mocnejšie si ju privinula na hruď.

- Pozrite pani, je mi to ľúto. Robíme si len svoju prácu, - vysvetľoval previnilo exekútor a podával jej súdny príkaz. Okolo nich prechádzali dvaja chlapi v montérkach, teperiac sa s veľkým kreslom, na ktorom bol položený počítač.

- NIE! Počítač NIE! - vykríkol Janko a vrhol sa na chlapov, ktorí mali čo robiť, aby im kreslo s počítačom nespadlo na zem.

- Mami! Počítač NIE! Povedz im, že počítač NIE! - zaúpel bezmocnosťou vzrušený chlapec. Hlas sa mu triasol, ako zúfalo búšil malými pästičkami do mocných chlapov. Nedokázal ich zastaviť.

Kapitola 1

Ján sa prudko posadil na posteli. Naširoko roztvorené oči nechápavo civeli do prázdna. Tých pár sekúnd, kým sa spamätal z traumatizujúceho sna, trvalo azda večnosť. Napäté telo sa pomaly uvoľňovalo z kŕča a Ján cítil, ako ho chladí studený pot. Inštinktívne si pretrel rukou spotené čelo, spustil nohy na dlážku a pozrel sa na budík. O šesť minút šesť. Do miestnosti už zvonku prenikalo šero prebúdzajúceho sa marcového dňa. Precitnutý Ján ešte raz hlboko zazíval a načiahol sa po budíku, aby o šiestej nedrnčal. V hlave stále doznievali ťažké myšlienky ťažkého sna, pripomínajúceho traumatizujúci zážitok a nestriasol ich ani temperovaný panelákový chlad, ktorý zaklepal Jánovým spoteným telom. Konečne však pozbieral sily a vyšuchtal sa z postele do kúpeľne.

Na dlážku malej predsiene dopadalo svetlo z vedľajšej kuchyne, kde už mama pripravovala raňajky.

- Zasa si tvrdol pri počítači až do polnoci, čo? Raz skončíš ako tvoj otec, - zahundrala polohlasne Magda Nováková, ktorej neuniklo synovo vstávanie.

- Hmm, - zahumlal poloprebudený Ján a zaklapol za sebou dvere do kúpeľne. Krátko na to už sedel v kuchyni za stolom, hádzal do seba praženicu s cibuľkou a na pol ucha počúval mamu, ktorá sa mu snažila povedať, čo dnes nesmie zabudnúť urobiť, kým ona príde z práce.

- .... a teraz ešte zbehni dole do „samošky“ na mlieko. Nemám z čoho urobiť Eme kakao, - zakončila mama.

- Mami, ale to už nestihnem, - protestoval Ján.

- Bež! Ak sa poponáhľaš, tak to stihneš, - neustúpila mama.

Nemalo zmysel sa s ňou hádať. Ján pozrel na kuchynské hodiny, rýchlo si ešte usrkol z čaju a s krajcom masteného chleba v ruke schmatol z chladničky pripravené drobné. Výhodou bolo, že „samoška“, teda malý obchod s potravinami, bol hneď na prízemí ich paneláku. Ján rýchlo zbehol po schodoch, aby nestrácal čas pomalým výťahom a vrútil sa do obchodu. Mal šťastie. Okrem predavačky v obchode nikto nebol.

- Zasa nestíhaš? - usmiala sa na Jána predavačka, len čo ho zbadala.

- Zuzi ahoj! Mama si vždy niečo zmyslí na poslednú chvíľu, - krútil sa Ján.

Zuzka bola Jánovou spolužiačkou zo základnej školy. Sedela v lavici pred ním a on ju vždy ťahal za blonďavé vrkoče, ktoré kedysi nosila. Nedalo sa neťahať. Bola veľmi pekná. Raz dokonca, aby na seba Zuzku upozornil, vystriekal, akože nešťastnou náhodou, atrament z plniaceho pera rovno na jej nový biely sveter. Na prváka celkom dobrý ťah. Zuzka si ho naozaj navždy zapamätala. Lenže veľmi dobre si to zapamätala aj Jánova mama, ktorá sa poriadne natrápila, kým atrament zo Zuzkinho svetra vyprala a Jánovi za to poriadne vyprášila zadok.

- Tak, čo to bude tentoraz? Džem? Maslo, či pečivo? - doberala si ho Zuzka.

- Došlo nám mlieko. Máte ešte polotučné?

Zuzka prikývla a vybrala mlieko z regálu.

- Všetko?

- Hej. Tu sú drobné. Ako poznám mamu, tak je tam určite presne, - vysypal jej drobné do dlane a ani nečakal na odpoveď. Schmatol krabicu a uháňal preč. Zuzka prehrabala mince ukazovákom a kým stačila povedať, aby pozdravil mamu, tak Ján už zmizol vo dverách.

- Díííkes, - zakričal a už ho nebolo.

Ján stihol všetko presne na chlp. Kým bol v obchode, mama mu zabalila desiatu a dobehol ešte aj autobus, ktorým zvyčajne chodieval. Keď cvakal pichačkou, displey ukazoval 06:55, čo tak akurát stačilo, aby sa prezliekol do montérok a krátko po siedmej už stál vedľa majstra na dielni.

- Zasa len tak tak, ..., - škeril sa na neho tlsťoch v modrom plášti a modrých rifliach. Ako jediný nenosil montérky. Nie však preto, že bol majster, ale preto, že na neho nemali patričné číslo.

- Bré ráno majster. Autobus, - krčil plecami udýchaný Ján, nešikovne vysvetľujúc, napokon tak, ako každé ráno, svoju dochvíľnosť.

- Zasa si sa bavečkal na počítači, čo? - podpichoval ďalej majster. - To sa potom ťažko vstáva. Che, che, che..., - chechtal sa na plné hrdlo majster, ktorý už dobre poznal Jánove príchody a už si z nich len uťahoval. Vedel však, že na Jána sa môže v robote spoľahnúť a to bolo pre neho dôležitejšie, ako nejaká tá minúta navyše. Dôležité bolo, aby mal na karte príchod pred siedmou. Inak musel nekompromisne nadrábať každý.

- Počuj pretekár, dnes začneme vykladaním „dvoják“. Vonku už stojí kamión.

- Hej, videl som, - prikývol Ján.

- OK. Hádam to stihneme do prestávky. Potom musíme naplniť a vyexpedovať tristo „dvoják“ pre objednávku z Maďarska. A ak sa podarí, tak si nakoniec nadbehneme ventily na pondelok, - vysvetľoval ako zvyčajne majster robotu, ktorá ich čakala počas smeny.

Dvojky bol slangový výraz pre liatinové (aluminiové) nádoby s objemom dvoch litrov, ktoré sa plnili kysličníkom uhličitým. Tiež im vraveli aj CO-dvojky, no „dvojky“ bolo kratšie. Firma ich dovážala až z Turecka, lebo tam boli najlacnejšie. Približne raz mesačne ich vozil kamión s polmesiacom a vykladanie pripadlo väčšinou na Jána s Dávidom. Tlsťoch trónil napasovaný na vysokozdvižnom vozíku a chlapci sa na korbe návesu teperili s paletami, ktoré priväzovali na reťaze. Zbytočná drina, ale firma nemala nakladaciu rampu a vysokozdvižný vozík sa dostal akurát po okraj korby. Tlsťoch ich teda reťazami priťahoval, aby ich mohol nabrať na vidličku a odviezť do skladu. Taký kamión s dvojkami sa ešte dal. Približne štyridsať paliet, ktoré sa do neho vmestilo, vykladali chlapci asi dve hodiny. Horšie to bolo, keď prišiel náklad s práškom do hasičákov. Obrovské a neskutočne ťažké štvorhranné vrecia rozcapené na paletách vykladali celé dopoludnie a nadreli sa ako kone.

- Vezmi si rukavice a reťaze a bež po Dávida, - dodal tlsťoch, preplávajúc okolo Jána s noblesou obrovského zaoceánskeho parníka predtým, než sa vyštveral do vysedeného sedadla vozíka. Ešte šťastie, že tieto vozíky majú plné pneumatiky, pomyslel si chlapec.

Podobne, ako staré vyslúžilé vysokozdvižné vozíky, bolo vyslúžilé aj ostatné zariadenie vo firme. Zahraničná firma využila úľavy rozvíjajúcej sa ekonomiky bývalého východného bloku, ktorá sa pokúšala o rýchly hospodársky rast a dobehnutie vyspelejšej Západnej Európy tým, že vytvárala pre zahraničných investorov, na úkor tých domácich, výhodné podmienky na podnikanie. Pre tých bola kvalifikovaná, no lacnejšia pracovná sila ako u nich doma šancou, ako udržať konkurencieschopnosť s lacnou ázijskou produkciou, ktorá pomaly zaplavovala všetky trhy. Mestá na Slovensku neboli výnimkou. Aj tu ako huby po daždi vyrástli takzvané priemyselné parky, kde sa koncentrovali investori, sťahujúci výrobu z drahej domácej krajiny do lacnejších podmienok. Samozrejme, že do doby, kým sa zasa nenašli výhodnejšie podmienky niekde inde. Zatiaľ však všetko fungovalo a jednou z takýchto firiem bola aj firma, kde pracoval Ján.

Podnik s asi tridsiatkou zamestnancov montoval a demontoval všetky druhy hasiacich prístrojov od tých s vodnou náplňou, cez práškové až po CO-dvojky. Expedovalo sa po celej Európe, no hlavne do materskej krajiny, kde to aj napriek nákladom na dopravu bolo stále lacnejšie, ako to vyrábať tam. Majiteľom bol starý držgroš, ktorý zdedil firmu po otcovi a zdalo sa, že po ňom zdedil aj skupánstvo. Doma mal obrovskú vilu a niekoľko luxusných áut, no do firmy investoval len to nevyhnutné. Prakticky celé zariadenie previezol radšej staré zo Škótska, ako keby mal kupovať nové. Firma profitovala na tom, že za vytvorené pracovné miesta v regióne s vysokou nezamestnanosťou, akým bol aj ten prešovský, dostala daňové úľavy.

Ján, ktorý ešte nemal ani dvadsať, sem nastúpil rovno po maturite. Vlastne mal šťastie, že dostal prácu hneď po škole, pretože ako čerstvý absolvent veľa možností nemal. Firma Fireless robila nábory do rozbiehajúcej sa prevádzky a absolventi, ktorí dostávali najnižšie nástupné platy, boli pre skúpeho majiteľa tou najlepšou alternatívou. Mladí, zdraví, výkonní a lacní. Robota síce nestála za veľa, ale Ján potreboval pravidelnú mzdu, aby pomohol mame utiahnuť rodinný rozpočet. Mama učila v materskej škôlke a privyrábala si smenami v novinovom stánku. Dva-tri krát do týždňa ešte navyše dávala súkromné hodiny z ruského jazyka. Aj tak však mali problém utiahnuť podnájom a všetky tie pôžičky, ktorými splácali dlhy po otcovi. Ján už od svojich šestnástich brigádoval v rôznych supermarketoch, aby aspoň trochu mame pomohol a nezaťažoval ju nákladmi, ktoré mal na štúdium. Po skončení strednej školy nebolo preto o čom uvažovať. Zatiaľ čo polovica spolužiakov pokračovala na univerzite, tak Ján nastúpil do prvej roboty, ktorá sa našla a plány na vysokú školu museli počkať.

Teraz ho každý deň ráno o siedmej čakala na vrátnici pichačka. Stereotypná nudná robota a kapitalistická disciplína. Ako mladý benjamínok bol navyše terčom srandičiek starších kolegov, čo však našťastie znášal s patričným nadhľadom. Najhoršie však bolo, že si na takýto život pomaly začal zvykať.

Vykladanie kamióna bola výborná čistička hlavy. Ján nechal všetky starosti v prepotenom tričku a keď sa po poslednej palete dobeľhal do šatne na desiatu, tak bol celkom rád, že to má už za sebou. Ako zvyčajne, aj dnes trvalo vykladanie dlhšie ako bol čas na desiatu a keď prichádzal na šatňu, tak ostatní už odchádzali. Tlsťoch ako majster mal vlastný kumbál a Dávid desiatoval na poschodí v kancelárii u mamy, ktorá tam robila fakturantku. Pätnásť minút na desiatu a pätnásť na olovrant vždy zbehlo ako voda a človek stačil tak akurát umyť si ruky, najesť sa a vycikať. Navyše držgroš to mal šikovne vymyslené a túto ukradnutú polhodinu bolo treba nadrobiť. Samozrejme, vždy lepšie ako palcom do oka, či ako makať v kuse štyri hodiny do obedňajšej polhodinovky, ktorú majú podľa zákona. Keď teda začínali od siedmej, tak končili o pätnásť tridsať. To bol čas, keď už minútu - dve predtým všetci stáli v rade pred pichačkou a čakali, kým im „padne“. Ján chodil ako posledný. Neznášal, keď niekto nedokončil robotu a odchádzal od rozrobených vecí, lebo mu „padla“. Vždy sa snažil prácu stihnúť tak, aby ju nemusel nechávať rozrobenú na ďalší deň. Jeho dôsledný prístup sa majstrovi páčil, no kolegovia na neho zazerali, ako na blázna. Zvlášť, ak sa tento prístup k práci nijako neprejavil na výplatnej páske. Povaha však nepustí.

Po pauze pokračoval každodenný rituál montovania dvoják. Kým Ján došiel na dielňu, tak tlsťoch, ktorého podozrieval, že desiatu nejedáva, ale rovno vhodí do brucha, už stačil doviezť dve palety a Marek, vraveli mu aj iniciatívny blbec, pretože nikdy nepremýšľal a okamžite konal, už vybral všetky ochranné gumičky z otvorov na vrchnom rade (boli tam, aby do nádob nepadala špina) a nahrádzal ich gumovými tesniacimi krúžkami. Ján sa teda chopil včera pripravených ventilov, ktoré stáli vedľa v nákupnom vozíku. Rovnakom, aké mávajú v každom supermarkete, a začal ich skrutkovať na prázdne a ogumičkované liatinové nádoby hasiacich prístrojov. Tlsťoch medzitým už zapol pneumatický uťahovák a vyberal z palety zmontované hasičáky, aby ich následne upol do uťahováka a veľkým kľúčom dotiahol. Po prvej takto zmontovanej palete ešte pred obedom dokončili aj druhú a po prestávke sa začalo „lajnovanie“.

Delikátna práca! Aspoň tak sa pri tom tváril tlsťoch. Išlo o nanášanie bielej potlače na červené teleso hasiaceho prístroja, kde sa uvádzali všetky základné informácie o obsahu, bezpečnej manipulácii a životnosti hasičáka. Držgroš sem na to doviezol predpotopnú mašinu, do ktorej museli vkladať a vyberať každú jednu fľašu osobitne a potom ich ukladať na prázdne palety vedľa seba, aby predtým, než ich onálepkujú firemnou visačkou a naplnia, mohla farba obschnúť. Keď sem Ján nastúpil, tak si pripadal ako v manufaktúre zo začiatku dvadsiateho storočia, o akých sa učili na hodinách dejepisu. Už si však na to zvykol. Zo školy vedel, že nižšie náklady prinášajú väčší zisk a tak ani neveril, že držgroš niekedy vymení staré stroje za nové, plnoautomatizované mašiny. Iróniou však bolo, že presunom tohto industriálneho múzea si držgroš vlastne vyrobil zásluhy, lebo priniesol miestnym ľuďom prácu. Ešte šťastie, že takto biznis nechápali všetci investori, ktorí využívali lákavé podmienky „podsúvajúcej sa“ mladej ekonomiky.

Jána však tieto veci príliš nezaujímali. Vedel, že musí odrobiť svoju šichtu a vedel, že to robí preto, aby pomohol mame. Bol si istý, ako napokon každý dvadsiatník, že na neho čaká iný, vysnívaný život a toto obdobie jednoducho musí vydržať.

Do 15.15 boli naplnené všetky hasičáky na zajtrajšiu expedíciu a za zvyšných pätnásť minúť Ján ešte stihol poprevliekať všetky poistky na ventiloch plastovým upínacím pásikom, aby sa zabránilo neželanému odisteniu hasiaceho prístroja. Ráno ich už len uložia do krabíc a môžu expedovať.

- Hodím ťa niekam? - spýtal sa Dávid Jána, keď odchádzali od pichačiek.

- Nie. Vďaka Dávid. Musím ešte po sestru do školskej družiny.

- Oki. Tak dovi v pondelok, - zaplesol za sebou Dávid rozhegané dvere starej škodovky a odfrčal preč. Ján ešte chvíľu postál na zastávke, kým došiel bus a ako zvyčajne, aj dnes vyberal z družiny Emu ako posledný.

- Už som sa bála, že ste zasa nestihli autobus, - neodpustila si poznámku pani učiteľka. Ján sa tváril, že jej poznámku nepočul. Pomohol svojej osemročnej sestre s prezúvkami. Podal je kabát z vešiačika, pozdravili sa pani učiteľke a vybrali sa domov pešo. Eme sa to samozrejme nepáčilo.

- Už zasa musíme pešo? Zasa si minul peniaze na lístok a teraz musíme šľapať, - šomrala malá slečna.

- Nič som neminul. Ale chodiť tri zastávky busom, keď je vonku tak pekne, je nezmysel. Nemyslíš? Navyše budeš mať pekné zdravé nôžky.

- Hej, a budem dnes dobre spať, že? To som už počula, - nedalo sa dievčatko.

Ján pochválil sestričku za jej múdrosť a chápavosť a zmenil tému. Čo nové bolo dnes v škole? Samozrejme, že nič. Akože ináč? Len tak mimochodom, na okno im dnes prileteli dvaja vrabčiaci a tak ich maľovali na výtvarnej a učiteľka im o nich rozprávala, prečo nekráčajú, ale skáču a tiež prečo čvirikajú. Aj vďaka debate o vrabčiakoch im napokon trojzastávková cesta Sekčovom zbehla ako nič. Zo schránky na prízemí vybrali nejaké obálky a ešte pred piatou odomykali dvere od bytu. Spolu sa pozreli na úlohy do školy, navečerali sa a keď končil večerníček, tak malá Ema bola zrelá do postele.

Magda Nováková prišla domov niečo po siedmej. Ema ešte nespala a tak si k nej na chvíľu sadla, aby sa aj ona dozvedela o vrabčiakoch. Keď Ema zaspala, unavená mama sa konečne posadila do kuchyne k vytúženému hrnčeku čaju s medom. Chvíľu len tak sedela. Unavene sa dívala na bielu kuchynskú stenu a premýšľala. Potom zľahka zamiešala lyžičkou med v chladnúcom čaji, odchlipla si dúšok a vzala do ruky ceruzku. Pedantne spísala zajtrajší nákup a nakoniec podčiarkla sumu, ktorá jej vyšla.

- Janík. Môžeš na chvíľku? - zavolala tlmeným hlasom smerom k izby, kde Ján sledoval správy.

- Áno mami.

- Tu som ti napísala, čo treba kúpiť na víkend. Peniaze ti nechám na chladničke. A nekupujte nič navyše. Dobre? Musíme s tým vystačiť do výplaty, - zdôraznila mama Nováková.

- Jasné mami, - prikývol Ján.

- Stánok zatváram o tretej, takže domov prídem pred štvrtou. Ráno, prosím ťa, hoď veci do práčky a rozvešaj, nech vyschnú, kým prídem. Ja to potom vyžehlím. Prejdi s Emou úlohy a potom bežte na ten nákup. Len ťa prosím, nekupuj jej sladkosti. Dobre? - mama pozrela na Jána, aby sa presvedčila, že ju počúva. – Obed budete mať pripravený v chladničke. Len si ho ohrejte. Dobre? - zdôraznila mama druhý otáznik a čakala na odpoveď.

- Dobre, - Ján prikývol, keď videl, že mama čaká na jeho odpoveď.

- A čo ty? Ako bolo v práci?

- Normálka.

- Dáš si so mnou čaj?

- Prepáč, ale nie. Idem na počítač.

- Dobre. Len tam zasa neseď dlho, - pozrela mama ustarane na svojho syna. Na jej vkus trávil s počítačom oveľa viacej času, ako by sa jej páčilo a bála sa, aby to neprerástlo do závislosti.

- Nie mami, - povedal Ján a zmizol vo dverách. Magda Nováková ešte chvíľu sedela sama v kuchyni. Pomaly dopila čaj, umyla šálku a pripravila na chladničku lístok s peniazmi na sobotňajší nákup. Potichu sa potom prešmykla do spálne, aby nezobudila Emu a unavená si konečne ľahla do postele.

Bol piatok večer, krátko po pol deviatej. Ján za sebou zatiahol zaťahovacie dvere do svojho kumbálu za výťahom a zapol počítač.

Kapitola 2

Čísla na displeji preskakovali šialene rýchlo. Dvestoštyridsať, dvestopäťdesiat, dvestošesťdesiat. John ich úchytkom sledoval a sústredil sa na blížiaci vrchol štvrtej zákruty. Držal sa ľavej strany, aby mal čo najlepší nájazd. Cez horizont je to vždy nepríjemné. Dvestošesťdesiatpäť, sedem, deväť, sedemdesiat. Prudko ubral plyn a šliapol na brzdu. Do štvrtej zákruty nesmel vojsť rýchlejšie ako stodvadsať. Ak to má byť dobrý čas, tak musíte presne trafiť správny okamih. Každé zaváhanie stojí nejakú tu desatinku sekundy a dobrá pozícia je preč. Ešte než stočil volant doprava, stačil John zaregistrovať medzičas. V spodnom rámčeku svietilo 27,081. Slušné! Za pravým horizontom už však nasledovalo klesanie. Páčkou pod volantom rýchlo preklikal na šiesty stupeň (asi dvestopäťdesiat km/h). Klesajúca päťka doľava a hneď nato šestka doprava. Túto pasáž mal rád. Vždy si ju vychutnával. Vedel, že musí presne trafiť nájazd do nepríjemnej pravotočivej dvojzákruty sedem a osem v časti, kde sa trať znova začína dvíhať. To celé na štvorke tak, aby vo výjazde udržal aspoň dvestokilometrovú rýchlosť, pretože inak nedosiahne maximálku pred vrcholom deviatej zákruty. Podarilo sa.

John prudko dupol na brzdu, podradil až na dvojku a sedemdesiatkou preskočil ľavý horizont. Trať sa teraz mierne zvažovala až k štrnástej zákrute, no práve tu bolo miesto, kde sa dali pri troche nepozornosti vytočiť nepríjemné hodiny. Len nenabehnúť na obrubník! John pevnejšie zovrel volant a z dvojky rýchlo preradil až na štvrtý stupeň. Pred pravotočivou jedenástou zákrutou podradil do trojky a dával pozor, aby rýchlomer neukázal viac ako stošesťdesiatpäť. Prejazd rýchlym esíčkom cez dvanástku a trinástku sa inak pokaziť nedal. Na displeji zatiaľ naskočil druhý medzičas 36,875 a Johnovi prebleslo mysľou, že ak takto zvládne aj zvyšok trate, tak to bude čas na miesto v druhom, v najhoršom prípade treťom rade. A to by nebolo zlé. Ešte dve posledné zákruty.

John Driver tlačil ľavé kolesá k ľavému okraju trate a pred štrnástou zákrutou prudko brzdil na stodesať. Vedel, že od tohto výjazdu bude závisieť jeho rýchlosť na konci dlhej rovinky pred poslednou zákrutou a teraz nesmie zaváhať. Presne vo vrchole zákruty pridal plyn. Pri zábere sa zadok monopostu jemne rozhojdal. Malá korekcia volantom a čo najrýchlejšie dopriať motoru maximálny výkon. Čísla na veľkom vrchnom displeji sa išli od radosti utrhnúť a naskakovali šialene rýchlo, až kým nepreskočili dvestošesťdesiatšesť. Potom sa ich tempo začalo spomaľovať, pokým úplne nezastali na hodnote dvestodeväťdesiatštyri. Super! Pomyslel si John. Ak nepokazím posledný výjazd, tak to naozaj ustojím.

Auto prehrmelo okolo ceduliek s veľkými číslami 200, 150, 100, čo znamenalo počet metrov do zákruty a John sa sústredil na tú poslednú. Tesne pred veľkým číslom 50 dupol celou silou na brzdu a mocne zovrel volant. Formula sa priam zadúšala túžbou tlačiť sa ďalej dopredu, no nekompromisné uhlíkovo-kremíkové brzdy jej poriadne pritiahli uzdu. Za necelých päťdesiat metrov spomalila na krotkú osemdesiatku. Ešte jedno pedantné zatočenie doľava, znova plný plyn a pohľad na kontrolný displej. Čas jedna minúta a 47,346 sekundy znamenal tretie miesto.

- Si tretí! Si tretí! - potvrdzoval vzrušený hlas v slúchadlách. John skontroloval spätné zrkadlá, či sa v nich neobjaví iné auto a trochu spomalil. Hádam to bude stačiť, pomyslel si. Kolesá držal pozorne mimo ideálnu stopu, stále sledoval zrkadlá a pokojným tempom dokrúžil celé zvyšné kolo až do depa. Tesne pred vjazdom na pit lane zapol limiter, ktorý dohliada na dodržanie povolenej maximálnej rýchlosti v boxovej uličke a už len hľadal farby svojho tímu, aby správne zabočil do svojej garáže. V tom množstve tímov a farebných kombinácii sa mu už stalo, že zaparkoval pred vyjaveným personálom cudzieho tímu. Všetci to síce prešli s úsmevom, ale aj tak si z neho ešte mesiac robili žarty. John Driver vyhodil rýchlosť a zastal krížom priamo pred garážou. Motor zhasol. Štyria čakajúci mechanici auto zatlačili dnu. Dnešná kvalifikácia sa pre neho skončila.

- Výborne John! - ako vždy bol pri ňom prvý Mike Duncan. Hlavný inžinier, ktorý mal na starosti Johnovo auto. Duncan uznanlivo prikyvkával hlavou a držal svoj typický vztýčený palec nad zovretou dlaňou tak, aby ho John neprehliadol. Zvyčajne John ešte zostával v kokpite až do poslednej minúty kvalifikácie a sledoval na monitore časy súperov pre prípad, že by bolo treba ešte vyrazil na trať a zareagovať. Dnes mu však bolo jasné, že lepší čas už nezajazdí. Ten jeho by mal stačiť na tretie až piate miesto. Samozrejme podľa toho, ako to dnes zvládnu jeho bezprostrední súperi. Štartovať z druhého, v najhoršom prípade tretieho radu na okruhu, kde sa dá predbiehať, nie je zlé. V Sepangu sa navyše Johnovi vždy darilo a veril si aj teraz.

- Well done! Good job! - hlasno prejavoval svoju spokojnosť s časom aj prvý mechanik Pierre Cottage a zatiaľ čo John vystupoval z úzkeho kokpitu, tak si neodpustil radostné poklepávanie po jeho helme. Stojac vedľa monopostu, uvoľňoval si John remienok na prilbe a sledoval mechanikov, ktorí už stihli zdvihnúť auto na zdvihákoch, odmontovať kolesá a začali kontrolovať jeho stav. Duncan sa cez USB pripojil k dátovej skrinke a sťahoval informácie do notebooku.

- Hej, Johnny! - zvolal neďaleko stojaci Perry Lens. Jediný fotograf, ktorý smel počas ostrých jázd priamo do tímového boxu, zatiaľ čo ostatní stáli až za stojanmi so samonavíjacou páskou, ktorá oddeľovala pit lane od garáže. John sa otočil k Perrymu, zdvihol ruku na pozdrav a usmial sa do objektívu. Spokojný Perry zašťukal fotoaparátom a vzápätí si na veľkom displeji zrkadlovky kontroloval svoju prácu. John mal pochopenie pre týchto robotníkov médií, ktorí sa snažili všetko zachytiť, aby potešili fanúšikov a uspokojili svojich šéfov. Dobrá práca sa brala ako samozrejmosť. Jednoducho nevďačná, nedocenená drina. Navyše nie každý mal takéto pochopenie k ich práci ako John.

Na zadnej stene, ktorá oddeľovala garáž od prechodu do paddocku a vytvárala akési zázemie, visel veľký LED monitor. Jeho obraz bol rozdelený na tri časti. Na tej vrchnej bežal v širokouhlom HD formáte priamy prenos z trate. Obraz pod ním bol znova predelený na polovicu. V tej ľavej naskakovali priebežne časy všetkých pretekárov na jednotlivých sektoroch trate spolu s celkovým časom na kolo. Poradie sa každú chvíľu miešalo podľa toho, kto bol rýchlejší. Mená boli napísané bielou alebo červenou farbou. Biela znamenala, že pilot krúži na trati a červená svietila, keď jeho auto stálo v depe. Na pravej strane, v jej hornej polovici zasa heslovito naskakovali informácie o mimoriadnych udalostiach na okruhu a pod tým, na spodnej polovici pravej strany, preblikávali aktuálne poveternostné podmienky. Tie informovali o teplote vzduchu aj povrchu trate, o tom, či je trať suchá alebo mokrá, o sile vetra, vlhkosti vzduchu a tlaku. Vedľa nich bola navyše malá ilustračná mapa okruhu, na ktorej veľká žltá šípka znázorňovala smer vetra.

John položil helmu na policu pod monitorom a detailne začal skúmať časy na obrazovke. Na prvom mieste svietilo meno Tea Casablancu. Za ním nasledovali Danko Dankov, John Driver a Stanislaw Skubica. Časomiera v ľavom dolnom rohu ukazovala necelé tri minúty do konca kvalifikačných jázd. Približne polovica mien tridsaťšesťčlenného štartového poľa bola vysvietená bielou farbou. John však sledoval akurát Skubicu, Hansa Webera a Jurija Piotrova. Ak ho niekto môže pripraviť o miesto v druhom rade na štarte, tak to bude už len niekto z týchto troch.

John vzal do ruky veľkú plechovku s ionizovaným nápojom, na ktorej sa veľkými písmenami prezentovala dôležitá partnerská firma vyrábajúca nealko a sústredil sa na obrazovku pred sebou. Časomiera nekompromisne stínala sekundy a John čakal na výsledky svojich rivalov. Prvý dorazil Weber. Jeho čas bol o tri desatiny pomalší a zaradil sa iba na šieste miesto. Piotrov pokazil výjazd v štrnástej zákrute a svoje piate miesto už nezlepšil. John však spozornel pri pohľade na Skubicov medzičas. Ten bol v záverečnom kole rýchlejší v prvom sektore o 56 stotín sekundy a už aj réžia si všímala jeho rozhodujúci atak. Stanislaw práve točil jedenástu zákrutu, keď sa objavil na obrazovke. Na monitor naskočil jeho druhý medzičas 36,806, čo znamenalo, že je už o 0,125 sekundy rýchlejší ako John a priamo ohrozuje jeho tretie miesto. Jedinou šancou, za predpokladu, že nepokazí poslednú zákrutu bolo, že má auto nastavené viac na stabilitu v zákrutách, ako na rýchlosť na rovinkách a stratí tým doteraz získanú výhodu. Márna nádej. Skubica preťal cieľovú čiaru a fotobunka nekompromisne zaznamenala čas 1:47,286. Skubica bol tretí, Driver až štvrtý. Škoda, pomyslel si John. Úchytkom oka si všimol, že Lens chce zachytiť jeho reakciu a tak vypol hruď, prehrabal si prstami vlasy a nepatrne sa natočil k Lensovi. V ľavom dolnom rohu už na monitore vedľa seba svietilo iba päť núl, čo znamenalo, že kvalifikácia sa skončila a meniace sa mená z bielych na červené signalizovali, kto už zaparkoval v garáži a kto ešte dojazdieva posledné kolo. John Driver si usrkol z plechovky a pobral sa do paddocku. Čakala ho už iba povinná tlačovka a tímová analýza dosiahnutých časov. Napätie opadlo.

Koniec ukážky

L u k a s M. L e o

Next One World

Prvé vydanie

Grafická úprava: Lucia Rákošová

Fotografie : Ľuboš Kašický

Vydavateľ: Ľuboš Kašický, Prešov

Rok vydania: 2013

ISBN 978-80-971504-8-8

ISBN 978-80-971504-8-8

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Prológ

Kapitola 1

Kapitola 2