BARTŁOMIEJ RYCHTER

ZLATÝ VLK

(ukážka)

Brno 2013

Bartłomiej Rychter

Złoty wilk

Copyright © Wydawnictwo W.A.B., 2009

Translation © Petr Vidlák, 2013

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2013 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-016-6 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-017-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-018-0 (Formát PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-7491-019-7 (Formát MobiPocket)

OBSAH

• PROLOG •

• 1 •

• 2 •

• 3 •

• 4 •

• 5 •

• 6 •

• 7 •

• 8 •

• 9 •

• 10 •

• 11 •

• 12 •

• 13 •

• 14 •

• PROLOG •

SANOK • 1875

Horký den se pomalu chýlil ke konci, slunce zapadalo za hranatou věží františkánského kláštera a jeho nazlátlé paprsky dopadaly na kopce protějšího břehu řeky.

Děti přeběhly louku, prodraly se hustým křovím a radostně vyrazily stezkou, po níž místní hospodáři každé ráno vyháněli dobytek na pastvu. Vedl je Andrzej, kovářův nejstarší syn, za ním pádil uřícený Sebastian, věrný druh Jana Wiktora, syna chovatele koní ze Zarszynu, pak Janek, dvojčata Kasia a Ania a úplně poslední běžel Borys s vlasy bílými jako mléko.

Řeka byla blízko, zpoza hustého vysokého houští sem doléhal její šum, rozhovor rychlého proudu s kameny. Hlučná skupinka zmizela v porostu, mezi nízkými stromy a šelestícími vrbami, prosmýkla se spletí větví, které šlehaly do tváří, a vyběhla přímo na písečnou kosu, nepravidelně se zařezávající do toku řeky.

Andrzej si sundal košili jako první. Vběhl do vody, začal skákat a stříkat kolem sebe jako splašené hříbě. Ostatní ho následovali. Sebastian utíkal na okraj mělčiny, smál se a vysoko zvedal bosé nohy, do kterých se mu zabodávaly ostré kameny naplavené řekou. Dívky vešly do vody opatrněji a držely se za ruce. Loni v létě je bratři naučili plavat a teď si po celodenní práci na poli chtěly užít osvěžující koupel.

Borys, který z nich byl nejmenší a oči měl modré jako srpnové nebe nad Slanými horami, se zastavil na okraji houští a díval se na řeku, v níž se už koupali jeho kamarádi. Bál se vody, silného proudu a vln omývajících kamenité koryto. Nejraději by se vrátil na louku, lehl si do vysoké trávy a pozoroval mraky. Ale měl už skoro šest let a rozhodně si nemohl dovolit, aby si o něm ostatní mysleli, že je zbabělec. Překonal strach a opatrně se přiblížil ke břehu. Řeka San tekla přímo před ním, na dosah ruky, prozpěvovala si melodii, kterou sem přinesla z hor a z lesů. Borys ponořil chodidlo do vody, na jejíž hladině se třpytil odlesk zapadajícího slunce. Byla příjemně studená.

Stáhl si lněnou košili přes hlavu a odhodil ji do trávy. Stoupl si mezi velké zelené kameny, kolem nichž se hnala voda. Opíral se o spadlý kmen stromu a pomalu se blížil k Andrzejovi. Řeka byla stále hlubší, už v ní byl až po pás, voda narážela do jeho těla a vytvářela kolem něj divokou pěnu.

Celá parta chodila na toto místo každý večer už od začátku června, kdy začalo být takové teplo, že se dalo v řece koupat, a starší kluci tu učili plavat mladší. Borys se moc snažil, pil vodu páchnoucí říčními rostlinami, odíral si břicho a kolena o drsné kameny, ale nebyl schopen se na hladině udržet déle než dvě vteřiny. Zhluboka se nadechl, zaklonil hlavu a ponořil se do vln. Srdce se mu rychle rozbušilo. Napodobil pohyb žáby, jak mu to ukazovali Sebastian s Andrzejem. Udělal mohutné tempo pažemi před sebe i za sebe, nohy skrčil a zase je narovnal. Voda mu cákala do obličeje, ale držel se nad vodou.

„Podívejte,“ vykřikl třesoucím se hlasem. „Já plavu!“

Starší kluci se nechali vlnami odnést do nedaleké zátočiny, holky se posadily na ploché kameny u břehu a nohy ponořily do tekoucí vody.

„Já plavu!“

Ruce za sebe, zeširoka, aby pobraly co nejvíce vody, a pak zase dopředu. Nohy vystřelit dozadu a pak skrčit pod břicho. Zelené pahorky porostlé hustým lesem na druhém břehu Sanu jsou tak blízko, že stačí jen natáhnout ruku a člověk se jich může dotknout, zapadající slunce zabarvuje jejich obrysy do ruda.

„Sebastiane!“

Voda se žene mezi kameny, proud má daleko větší sílu než šestileté dětské paže. Je studená, mnohem studenější, než se zdálo ještě před chvílí, už nechladí sluncem vyhřátou kůži, ale zebe do nohou i do rukou, mrazivé jehličky postupně propichují celé tělo. Borys bojuje, usilovně šlape nohama, snaží se najít dno, ale to je příliš hluboko. Voda mu zaplavuje oči, proniká do úst, do nosu a postupně i do krku. Chlapec chce křičet, ale nemůže ze sebe vydat ani hlásku. Pořád se snaží plavat, rychlý proud ho však unáší jako kus dřeva. Řeka hučí na kamenech a něco mu šeptá přímo do ucha. Chlapec se z posledních sil snaží udržet na hladině, natahuje krk a pokouší se nadechnout. Naposledy vidí tmavě rudé nebe, protnuté šarlatovou duhou stoupající od zámku. Otevírá ústa, jeho plíce se však nenaplňují vzduchem, pouze vodou. Studenou jako kámen.

Klesá ke dnu. Svět potemněl. Oči má samým strachem doširoka otevřené. V nazelenalém světle vidí kameny porostlé mechem. Řeka duní, přehlušuje zběsile tlukoucí srdce, jako by se korytem valily kameny, a ne voda.

Je stále větší tma a zima.

Hoch natahuje ruce. Otevírá ústa. Svírá ho ledová oprátka. Najednou se vpravo těsně vedle něj něco pohne. Borys se otočí a zoufale natahuje ruku. V narůstající temnotě rozeznává neurčitý obrys. Vnímá jakýsi pohyb. Ze tmy se vynořuje paže, štíhlá a dlouhá jako ruka ženy nebo mladíka, s jemnými, tenkými prsty. Chce se jí chytit, ale ztrácí se mu. Už necítí tíhu studené vody naplňující plíce, necítí únavu ani strach. Dokonce i hukot řeky uhánějící korytem slábne a mění se v tiché šumění, v melodii jakoby hranou na pastýřskou fujaru. V ústech cítí pach bahna. Odevzdává se síle proudu horské řeky, voda jím smýká, až ho otočí tváří v tvář ženě s jemnými dívčími rysy, drobným, takřka neviditelným nosem, úzkými rty a nepřirozeně velkýma očima. Její malou, oválnou tvář lemují zelené vlasy připomínající vodní rostliny, které se nevlní ve větru, ale v proudu řeky. Bledá ústa se svůdně usmívají. Dívka se pod chlapcem protáhne obratně jako ryba a jemu se před očima mihnou malá nahá prsa a břicho lesklé jako vlhký mech. A ocas. Tlustý, mastný, se širokým plochým koncem. Dívka připomíná malou rybku, otáčí se a chytá jeho napřaženou ruku. Táhne ho do hlubin řeky. Chlapec se usmívá.

Něco ho popadne za druhou ruku, silně, bezohledně. Sevře mu to rameno, drtí jej a táhne pryč od svůdné dívky. Na okamžik visí ve vodě jako hadrová panenka, natažená mezi zelenovlasou rusalkou a něčím, co ho od ní táhne pryč. Už neslyší řeku. Jeho ruka vyklouzla z křehkých, studených dívčích prstů.

Je tma. Nic nevidí. Nic nevnímá.

Začíná mu být zima, nejdříve na nohy, později po celém těle. Hned potom ucítí bolest, která mu sevře plíce naplněné vodou a drásá hrdlo. Něco ho silně tlačí do břicha. Slyší křik. Někdo pláče.

Otevírá oči a ústa. Nadechuje se. Nebe nad Sanokem hoří v paprscích zapadajícího slunce.

• 1 •

SANOK • ZÁŘÍ 1896

Silnice vedoucí podél městských zdí byla hrbolatá. Byly v ní vyjeté koleje, v nichž po dešti stála špinavá voda a hnil trus zvířat, která tudy každý den hnali od Krakovské brány. Městský radní Antoni Skwierzyński poskakoval mezi kalužemi a vyhýbal se stále větším výmolům. Dával si pozor, aby si nezašpinil kabát. Na okamžik ztratil rovnováhu, špatně si vyměřil další krok. S klením šlápl děravou botou přímo do hustého bláta. Ještě jednou zaklel.

Byla teprve polovina září, ale večery už byly chladné a větrné. Po většinu dne padal drobný studený déšť, který ustal těsně před setměním a nasytil vzduch mokrým pachem blížícího se podzimu.

Radní Skwierzyński zahnul mezi nízké dřevěné domky, obklopené křivými ploty a vysokými dřevěnými zdmi, které oddělovaly dílny řemeslníků od zbytku ulice. Už byla tma, ale on si bez zaváhání zkrátil cestu a vešel mezi dvorky ponořené v temnotě. Byl rozčilený. Hlavu měl plnou starostí a ani nepomyslel na prosby manželky, která ho každý den žádala, aby na sebe dával pozor, zapínal si kabát, nosil klobouk a vracel se před setměním. Chtěl se co nejrychleji dostat domů, přikázat služebné, aby naplnila káď horkou vodou, shodit ze sebe oblečení a promyslet všechno, co ho zneklidňovalo. Musel být opatrný, velmi opatrný.

Odněkud zdaleka, až od sanocké Posady, přinášel vítr neklidné vytí psa. Radní Skwierzyński šlápl do kaluže a ještě více se zachumlal do kabátu. Za pět, nanejvýš za deset minut z něj služebná sundá promočený svrchník, pověsí mrholením nasáklý klobouk, naleje mu svařené maďarské víno a připraví koupel.

Zkrátil si cestu úzkou uličkou mezi dílnou ševce Antoniho Borczyka a typickým sanockým přízemním domkem ze dřeva. Ocitl se přímo u koloniálu starého Lazara Perlstena. Na okamžik se zastavil a otřel si zablácené boty do trávy. Najednou něco zaslechl. Otočil se, ale v tmavé uličce nikdo nebyl. Narazil si klobouk do čela a pokračoval v chůzi.

Z místních opilců, výtržníků ani zlodějů neměl strach. Všichni ho tady znali a vážili si ho. Koneckonců byl radním okresního města Sanok. Každý se mu už zdaleka klaněl a zvedal klobouk na pozdrav. Stačilo jedno jeho slovo a otrapa by skončil ve vězení nebo by dostal pokutu. V tomto městě ho všichni považovali za váženého člověka. Všichni kromě manželky a dvou rozmazlených dcer, holek na vdávání, které si nedokázaly vybrat z mnoha kandidátů nabízených dalšími a dalšími kupeckými rodinami.

Radní Skwierzyński přeskočil širokou brázdu plnou vody a k náměstí vyrazil podél dvoumetrové kamenné zdi, ohraničující františkánský klášter. Ještě pár kroků a bude doma.

Těsně za ním něco měkce dopadlo na zem. Radní se zastavil. Vytáhl ruce z kapes kabátu. Napřímil se a zaposlouchal se. Kočka, napadlo ho. Musí to být kočka. Sám nevěděl, proč se rozhodl otočit, místo aby pokračoval nejkratší cestou — podél kláštera, přes náměstí, domů za ženou a rozmazlenými dcerami.

Hlasitě polkl a pomalu se otočil. Městem se opět rozlehlo smutné vytí psa.

Paprsky ranního slunce dovnitř pronikaly oknem. Roztínaly příšeří pokoje rozechvělými pruhy světla a na stůl vrhaly stín svícnu a mosazného kalamáře. Jasné obrysy pokrývaly omšelý divan a vytvářely ostrý předěl mezi světlem a stínem, který přecházel i na protější zeď a postel. Na hranici mezi dvěma prostory, v jednom z nichž vládl nejistý ranní svit a v druhém temnota odcházející noci, klidně ležela kočka. Vytaženými drápky líně trhala nitky z divanu a čumák nastavovala vycházejícímu slunci.

„Zopakujeme si to ještě jednou. Druhá deklinace.“

Borys Pasternak pohlédl z okna na řeku tekoucí pod kopcem a na nerovný okraj lesa, který zářil různými odstíny hnědé a tmavě červené barvy, místy protkanými zlatou. Vítr zatím nestihl rozptýlit ranní mlhu a sady u řeky byly stále zabaleny do mléčné šály natažené mezi stromy. Nad korunami nahých větví si všiml slaměné střechy, z níž stoupala stužka bledého dýmu.

„Lauro?“ podíval se za sebe, „druhá deklinace.“

Postava sedící na posteli se nehýbala, od okolního příšeří ji odděloval pruh ještě hlubší temnoty. Kočka zvedla hlavu a zadívala se do stínu na druhé straně pokoje.

„Něco se stalo.“

„Proč myslíš?“

„Ještě před chvílí Józef zametal dvorek,“ tmavý obrys se nepatrně pohnul. „Bylo slyšet, jak si prozpěvuje písničku o kočích. Najednou přestal a začal si pohvizdovat jinou veselou melodii. To znamená, že Barbara přinesla vajíčka a mléko. Obvykle se Barbara přivítá s Józefem a jde do kuchyně, tam položí koš a jde zase ven laškovat se zahradníkem. Slyšíš?“

„Co?“

„Józef si nepíská a ani dveře na dvorek nebouchly. Barbara přinesla mléko, ale místo aby ho odnesla do kuchyně, povídá si s dozorcem, přestože ví, že dostane vynadáno, když si toho někdo všimne. Takže se muselo stát něco důležitého.“

Borys se pousmál.

„Ať je to cokoli, určitě to není tak důležité jako skloňování latinských slovíček. Takže pokud dovolíš, vrátíme se k druhé deklinaci.“

„Dobře.“ Obrys se pohnul dopředu, k předělu mezi světlem a stínem, a sluneční svit odhalil dívčí tvář, malý nos, bradu a oválný obličej lemovaný plavými vlasy padajícími až na ramena. „Nominativ: puer, pueri. Genitiv: pueri, puerorum…“

Borys přivřel oči a zaposlouchal se do tichého hlasu své žákyně. Sevřel ruku v pěst a pokusil se ji schovat pod košili. Nechtěl, aby si dívka všimla jeho odřených kloubů.

„Dativ: puero, pueris…“

Zpěvné skloňování latinských podstatných jmen náhle utichlo.

„Nevíš, jak je to dál? Akuzativ?“

Laura si přiložila prst ke rtům.

„Slyšíš?“ zeptala se. „Těžké kroky okovaných bot na schodech.“

Učitel neslyšel nic kromě skřípění dřevěné okenice.

„To je Jacek, otcův poskok, on nosí takové boty.“ Dívka se rukama opřela o čelo postele. „Jde hodně rychle. Asi je rozčilený…“

Někde dole opravdu bouchly dveře.

„Tvůj otec si asi něco zapomněl…“

Děvče odmítavě zakroutilo hlavou.

„Papá na dnešní dopoledne naplánoval schůzi v Městské čítárně, má se tam sejít s delegací dobrovolnic z Olchowské Posady.“

Dole se zase ozvalo bouchnutí dveří a schodiště opět rozezněl dusot těžkých okovaných bot.

„Jacek vzal tátovu tašku, vpadl dovnitř jako velká voda, nic nehledal. Prostě sebral tašku, která vždycky leží na židli u dveří.“

Borys se trpce pousmál a zkoumavě se zadíval na svou žákyni. Už dávno vůči ní ztratil odstup a nestrannost, která je v jeho profesi tak důležitá.

„Vraťme se k našemu učivu,“ nasadil přísný výraz a z legrace jí pohrozil prstem. Podíval se na svou ruku, na odřené kůstky a modřiny na prstech. Rychle ji zase spustil dolů. „Začneme od začátku. Nominativ: puer…“

Každý den opakovali stejný rituál. Učit se začali hned po snídani, kterou Borys jedl v kuchyni a Laura v jídelně s otcem nebo ve svém pokoji v prvním patře — podle nálady nebo podle toho, jak se právě cítila. Studovali polštinu, němčinu nebo latinu, matematiku a přírodní vědy nebo dějepis. Pracovali až do poledne, kdy služebná přinesla čaj pro učitele a horké mléko s talířem máslových sušenek pro Lauru. Hodinovou přestávku věnovali volným debatám o všem, co je právě napadlo. O letech, která Borys strávil v Krakově, o jeho dobrodružstvích na studentské koleji, o jeho zvyku chodit každý večer na procházku, o tom, že celozrnné pirohy jsou lepší než baršč s fazolemi, a o spoustě dalších, stejně důležitých věcí. Po hodině lehké, i když příjemné konverzace, kterou občas až o čtvrthodinu protáhli, postavili tác s prázdnými sklenicemi za dveře a vrátili se k výuce, k latinskému skloňování nebo k řeckým filozofům. Seděli nad knihami ještě další tři hodiny. Když se někdy Laura necítila dobře, končili dříve, když však probírali něco, co dívku zaujalo — většinou šlo o úryvky z filozofických traktátů —, pracovali déle. Až do okamžiku, kdy je služebná energickým zaklepáním na dveře vrátila zpět do reality a připomněla jim, že je čas na oběd.

Toho dne probírali latinskou gramatiku a Laura knihy odložila s potěšením. Borys zavřel notes, schoval pero do koženého pouzdra, pokývnutím hlavy žákyni poděkoval a odešel. Šel do svého pokoje, sundal si košili, nalil do plechové mísy vodu a umyl si obličej, krk a ramena. Utřel se ručníkem a opatrně osušil zraněné ruce. Stoupl si k oknu. Sokolí hnízdo, jak se říkalo vile doktora Karola Zaleského, bylo přilepeno k okraji příkrého srázu, který prodlužoval zámecký vrch. Dole se rozkládaly široké louky a sady táhnoucí se podél břehu řeky. Na první pohled se zdálo, že stačí slézt po okapu, přeskočit dřevěný plůtek a sklouznout se po srázu pokrytém spletenými kořeny stromů, aby se člověk ocitl přímo pod kopcem a mohl ponořit ruce do chladného proudu zpěněného Sanu. Mladý učitel naprosto chápal nadšení majitele domu, který před lety stanul na okraji srázu, podíval se dolů a řekl si, že takový výhled chce mít před očima každé ráno po zbytek svého života. Široké panorama zvlněných luk, meandrující řeka lesknoucí se ve slunci a na obzoru hory porostlé hustými lesy. Mladý muž pohledem klouzal po horizontu, nad nímž se zlověstně kupily dešťové mraky, po korunách stromů vlnících se ve větru, až jím ulpěl na střeše domu nedaleko řeky. Chvíli se díval, pak si oblékl košili a odešel do jídelny.

V přízemí ho místo očekávané vůně horkého baršče nebo vařeného zelí přivítal kyselý úsměv služebné.

„Doktor ještě nepřišel,“ oznámila mu. „Holka se nají u sebe a vám můžeme prostřít v jídelně.“

Borys sáhl do kapsy a podíval se na hodinky. Do třetí hodiny zbývalo jen pár minut.

„Není třeba,“ odpověděl. „Počkám na pana Zaleského. Musím si ještě něco vyřídit ve městě.“

Vrátil se do pokoje pro sako, podíval se do zrcadla v rohu pokoje, upravil si účes a odešel.

Město ho pozdravilo svým každodenním provinčním ruchem — šumem rozhovorů vedených v několika jazycích, ozvěnami dusotu zvířat hnaných rozbahněnými ulicemi a křikem jejich honců. Rakouský úředník ve dvouřadové uniformě rozčileně nadával nepozornému fiakristovi. Jednou rukou hrozil směrem k odjíždějící drožce, druhou se snažil očistit tmavě modré kalhoty od bláta.

Kočí, který s největší pravděpodobností nerozuměl ani slovo německy, popoháněl koně a obratně přitom kličkoval mezi vyloženými povozy sedláků vracejících se do vesnic. Dva vojáci v uniformách pátého batalionu pětačtyřicátého pěchotního pluku prince Friedricha Augusta Herzoga von Sachsena pohvizdovali po služkách z bohatých rodin, které šly na nákup. Ženy dělníků po cestě z trhu hovořily o prodloužení pracovní doby v továrně a zrušení přestávky na koupání v řece.

Borys přešel náměstí, které bylo na západní straně lemováno dřevěnými domy a na východě kamennou zdí františkánského kláštera, školou a patrovými budovami, které patřily nejbohatším měšťanům.

Pro obyvatele města bylo náměstí středobodem světa. Směrem k předměstí ztrácel Sanok svůj maloměstský kolorit, patrové domy nahradily přízemní domky řemeslníků a drobných obchodníků. Ještě dál, směrem na Lisko, Zarszyn a Mrzygłód, tvořily zástavbu rozpadající se chatrče nádeníků, příbytky městské chudiny a všech těch, kteří opustili rodné vesnice a hledali lepší život ve městě.

Nedaleko magistrátu, těsně u ústí uličky vedoucí na náměstí Svatého Michala, vyrostla jako houba na vlhkém stromě zvláštní stavba: neforemná hranatá stodola s nerovnými zdmi a křivou střechou, postavená ze shnilých desek a udusané hlíny. Je s podivem, že nikdo nedokázal říct, kdy se tato podivuhodná budova ve městě objevila. Nejdříve kdosi postavil jednu zeď jako zástěnu chránící před větrem zboží, které bylo na náměstí uskladněno před konáním trhu. Pak se dostavěla další a zanedlouho někdo spojil zdi provizorní střechou. V průběhu dalších dnů stavba rostla a rostla, až jednoho rána na náměstí hned pod okny magistrátu stála bouda, z níž do všech stran trčela prkna různých délek. Zevnitř se dva tři dny před konáním trhu ozývalo vyděšené kvičení prasat určených na prodej. Celé město se dohadovalo, který radní vzal úplatek, odsouhlasil stavbu dřevěného vředu na tváři města a přesvědčil ostatní členy rady, jež takové pochopení neměli.

Borys nezahnul na blízké rušné náměstí Svatého Michala, ale ulicí Nová Rada vyrazil směrem k Maďarské bráně. Místo chodníku byla na ulici kluzká prkna pokrytá blátem, které sem nanesli procházející lidé a kola fiakrů. Přeskočil vyjetou kolej plnou zvířecích výkalů, minul vousatého Žida v hnědém chalátu a kolem koloniálu Lazara Perlstena proběhl opatrně, aby si nenamočil nohavice. Zastavil se u krámku Abrama Berkowicze. Vzal za mosaznou kliku, překročil vysoký práh a vstoupil na nerovnou podlahu z prken, která byla dlouhá léta vystavena působení myších zubů.

„Vítám vás, vážený pane učiteli.“ Majitel obchodu, shrbený stařec se sněhobílými vlasy, se uklonil za pultem obloženým dózami z tlustého skla a dřevěnými kazetami plnými koření, kávy, roztodivných druhů čaje, šicích pomůcek, pohlednic s různými druhy přání, krémů na boty a tisíců dalších pokladů. Za jeho zády bylo v prosklených skříních stojících v jedné řadě vystaveno ostatní zboží: plechové lžičky a vidličky nejrůznějších rozměrů, porcelánové talíře, zelené lahvičky s léky na všechny nemoci světa, stahovací obvazy, barevné sponky, růžence a kalendáře s rolnickými motivy. Podél okraje pultu stály jako vojáci na přehlídce před samotným císařem řady těžkých sklenic se sladkostmi, s mléčnými karamelami po dvou centech za kus, s ovocnými dropsy z Hellerovy vídeňské továrny a s bonbóny od jarosławského Gurgula.

„Dobrý den.“ Borys přeletěl pohledem řady zboží vyrovnané podél stěn, na okamžik se zastavil u vystavených novin, které sem přicházely s týdenním zpožděním ze Lvova a z Vídně. „Už přišla dnešní pošta?“

„Přišla, samozřejmě že přišla.“ Stařec si radostně promnul ruce. „Něco pro vás mám, pane!“

Učitel skoro vykřikl radostí. Berkowicz zmizel kdesi vzadu, a když se po chvíli vrátil, tiskl k propadlé hrudi velkou krabici zabalenou do šedivého papíru a několikrát omotanou provázkem. Položil balík na pult, roztrhl provázek a začal sundávat papír, který zakrýval krásné pouzdro z leštěného dřeva. V dalším rozbalování mu však zákazník zabránil.

„Počkejte, prosím,“ bral si učitel balík. „Otevřu to až doma.“

„Nechcete zkontrolovat, jestli je zásilka v pořádku, vážený pane?“ podivil se obchodník.

„Určitě poslali ten model, který jsem si vybral v katalogu.“ Borys si krabici majetnicky přitáhl k tělu a nevšímal si pohledu starce soustředěného na jeho zjizvené ruce. Zakryl ořechové pouzdro utrženým papírem a vyrazil ke dveřím.

„Děkuji,“ řekl na rozloučenou a odešel.

Domů skoro běžel. Cestu si zkrátil přes dvorek, opatrně, aby nenarazil na služku. Nenápadně se protáhl přízemím, vystoupal do prvního patra a zamkl se ve svém pokoji. Překonal pokušení otevřít balík, který okamžitě schoval do skříně pod oblečení, a sešel do jídelny. Zjistil, že doktor se ještě nevrátil. Služebná prostřela pro jednoho. Nejdřív přinesla talíř horké zeleninové polévky s fazolemi a potom sekanou s bramborami bohatě posypanými zlatými škvarky. Jako doktorův host s ním Borys obvykle jedl u jednoho stolu, což znamenalo, že patřil mezi těch několik málo lidí ve městě, kteří jedli maso nejen v neděli a o svátcích.

„Nevíte, co pána zdrželo, Anno?“ zeptal se a vidličkou rozdělil bramboru politou roztopeným máslem. „Snad opět nediskutuje s dobrovolnicemi o nutnosti mytí rukou před každým jídlem?“

Služebná jen pokrčila rameny.

„Pan doktor je v nemocnici. Před hodinou tady byl Józef, rychle snědl polévku a vzal jídlo pro pána. Pán si nechal přistavit kočár na šest hodin večer.“

Učitel požádal o kousek chleba a pečlivě vyčistil talíř od zbytků mletého masa a tuku. Takřka roční pobyt v domácnosti bohaté rodiny ho poněkud rozmazlil, ale stále se nezbavil návyků z dob, kdy se tak dobře neměl. Dojedl a chtěl odejít k sobě do pokoje, pak si to ale rozmyslel a vyrazil se provětrat ven. Nadechl se čerstvého podzimního vzduchu a pomalu se vydal směrem k náměstí. Bezcílně bloumal úzkými blátivými uličkami, a když přicházel zpátky k domu, všiml si, že Anna dává drobné drožkáři. Bez dlouhého rozmýšlení vyskočil na kozlík a na služku mrkl.

„Pojedu pro pána do nemocnice,“ oznámil a nevšímal si pohrdavého pohledu kočího.

Rozhrkaný kočár se hodil spíše pro převoz odolného zboží než k romantickým projížďkám. Vůbec nevypadal jako elegantní fiakry ve Vídni, Krakově nebo Lvově. S tichým pleskotem se přebrodil rozbahněným náměstím Svatého Michala a pokračoval ulicí nazývanou Stará cesta. Na konci Floriánské kočár zahnul směrem k Płowieckému potoku, minul most a zastavil před šedivou patrovou budovou nemocnice.

Borys seskočil z kozlíku, vešel dovnitř a nahlédl do malé vrátnice v přízemí. Vousatý chlap chtěl nejprve muže, který přišel mimo návštěvní hodiny, vyhodit, ale pak v něm poznal hosta známého doktora Zaleského. Vyšel ze své kukaně a odvedl učitele chodbou, ne však ke schodišti vedoucímu do prvního patra, ale ke vchodu do sklepa. Přitom pokyvoval velkou plešatou hlavou a bezděčně se tahal za bohatý plnovous.

„Tady se děly věci, vážený pane,“ zadýchával se po každém slově. „Tady se děly věci. Davy lidí, tolik jich tady nebylo od té nehody kočáru pana Leszczyńského! Byli tady všichni — chodili, mluvili, otravovali. Nařídili mi, že musím mlčet, nic nesmím prozradit.“ Hlídač spiklenecky pohlédl na učitele. „Nikomu nesmím nic říkat, nikoho sem nesmím pustit. Ale vy jdete za panem doktorem, a dokonce máte i kočár, takže můžete jít dál.“

Vousatý muž otevřel další dveře, z nichž se takřka okamžitě rozlil výrazný zápach dezinfekčních prostředků. Vrátný pustil učitele dovnitř. Borys si už zvykl na stále studenější dny a noci, ale nyní cítil chlad, který mu slézal dolů po páteři. Poděkoval hlídači a sestoupil po schodišti. Nikdy v této části nemocnice nebyl. Zastavil se před ohybem chodby. Slyšel tiché hlasy. Naklonil se, v šeru udělal několik kroků podél zdi a zastavil se před pootevřenými dveřmi do další místnosti, odkud se linulo studené světlo lamp.

„Jste si jistý, doktore?“

„Nemám nejmenších pochyb.“ Borys poznal hlas svého zaměstnavatele, Karola Zaleského. „Mohu se mýlit nanejvýš o dvě hodiny. Poznám to podle pallor mortis nebo podle livores mortis, které mají nafialovělou barvu. Už se začíná projevovat i rigor mortis a teplota těla klesá každou hodinu. Posmrtné skvrny se už vytvořily, ale k úplnému ztuhnutí dojde až kolem půlnoci.“

Borys dovnitř opatrně nahlédl dveřmi. V příšeří místnosti bez oken viděl v kuželu světla lampy, kterou držel v ruce lékař, kromě svého zaměstnavatele ještě další dvě postavy. Doktor Zaleski se skláněl nad stolem a vedle něj stál komisař městské policie Witchenbacher. Snadno rozeznal Rakušanovu podsaditou postavu. Witchenbacher měl pověst ne příliš bystrého policisty, spíše úředníka nespokojeného se svým osudem, který ho zavál přímo doprostřed zapadlé rakouské provincie, do městečka zapomenutého bohem i lidmi.

Na druhé straně stolu byl ještě někdo, ale Borys nedokázal rozpoznat, o koho jde.

„Takže smrt nastala kolem půlnoci?“

„Zcela určitě.“

„Co bylo podle vás její příčinou?“

„To vím také naprosto jistě. Podívejte se.“ Lékař přitáhl lampu blíže ke stolu, postavy se sklonily tak, že ji skoro zakryly, a stíny olizující zdi místnosti se soustředily na stropě nad stolem. „Vulnera morsa. Pokousání. Na dlaních, pažích, ramenou a krku. Přerušená tepna. Tržné rány na kůži.“

„Chudák, vykrvácel…“

„To nestihl,“ nesouhlasil lékař. „Utopil se.“

„Utopil?“

„Utopil se ve vlastní krvi. Podívejte se na tuto ránu. Očistil jsem ji a je dobře vidět, jakou silou se čelisti zvířete zakously do tohoto místa. A zde, prosím, jsou jasně vidět stopy po tesáku, který jako zahnutý nůž roztrhl kůži. Byla to rychlá, ale bolestivá smrt.“

Komisař Witchenbacher obešel stůl a ozvěna pomalých kroků jeho okovaných bot se rozlehla pitevnou. Vzal si od doktora lampu a sám se sklonil nad tělem.

„Takže vy tvrdíte, že smrt byla způsobena zvířetem?“

„Jediné, co mohu potvrdit, je fakt, že bezprostřední příčinou smrti je pokousání.“

„Tak jak mi vysvětlíte tohle?“

Muži se naklonili nad místo, na které ukazoval komisař. Borys se chtěl nejdříve diskrétně vzdálit, teď byl však tak zvědavý, že nahlédl do místnosti, ale v šeru nic neviděl.

„Máte pravdu.“ Slyšel hlas doktora Zaleského. „Kromě kousnutí na krku a ramenou a také na dlaních a pažích jsou na kloubech i čerstvé modřiny.“

„Co to znamená, doktore?“

„Barva skvrn naznačuje, že vznikly před necelými dvaceti čtyřmi hodinami, a jejich rozložení odpovídá mužské dlani. Dobře jsou vidět tři skvrny vedle sebe, pravděpodobně způsobené tlakem ukazováčku, prostředníku a prsteníku, a na druhé straně levé paže zemřelého je možné si všimnout obrysu palce. Takže…“

„Takže,“ přerušil lékaře tichým, ale rozhodným hlasem komisař, „máme co do činění s útokem zvířete, které — ještě než se zakouslo do jejího těla — drželo oběť lidskýma rukama?“

Borys přešlápl z nohy na nohu. Váhal, zda má podlehnout zvědavosti a zůstat, nebo co nejméně nápadně odejít. Neopatrně se opřel o dveře, které tiše, sotva slyšitelně zavrzaly.

„Kdo je tam?“ zavolal Witchenbacher a namířil kužel světla ke dveřím. Borys přimhouřil oči a zakryl si rukou tvář.

„Kdo jste?“ zaburácel hlubokým hlasem komisař. „Co tady děláte?“

„To je Borys Pasternak, učitel mé dcery, bydlí v mém domě.“ Doktor Zaleski vstoupil do pruhu světla před oslepeného učitele. „Co ty tady děláš?“

„Aha, už si vzpomínám,“ zavrčel komisař. „To jste zase vy!“

Borys o krok ustoupil.

„Drožka čeká před nemocnicí. Chtěl jste, aby přijela na osmnáctou hodinu…“

„Ty jsi poslouchal!“ Witchenbacher si stoupl vedle lékaře a namířil lampu učiteli přímo do tváře, ale Zaleski ho pohybem ruky zastavil a zároveň vystrčil Boryse ven z místnosti.

„Promiňte, prosím. Je to moje vina, nezavřel jsem dveře. Dokončíme to tady a mladík mezitím počká venku.“

Witchenbacher chtěl ještě něco dodat, ale Zaleski ho chytil za rameno a odvedl zpátky ke stolu. Jakmile na Boryse přestalo svítit světlo, otočil se a odešel. Rychle prošel chodbou a začal stoupat po schodech, když za sebou uslyšel něčí kroky. Ohlédl se a poznal Anzelma Ochmańského, bohatého lékárníka a radního v jedné osobě. Učitel se zastavil, kývl hlavou na pozdrav a pokračoval k východu. Dělal, že neslyší, když na něj lékárník zavolal:

„Počkej!“ Ochmański ho dohnal až venku a chytil jej za ruku. „Potřebuji s tebou mluvit.“

„Co chcete?“ Borys se otočil a podíval se do lékárníkovy tváře. Pamatoval si ho ještě z dětství — štíhlého, vždy hladce oholeného, s vlnitými, pečlivě učesanými hnědými vlasy. Kdysi hezká tvář byla teď rozryta vráskami, husté obočí už nezdůrazňovalo pronikavý pohled, vlasy prořídly a zešedivěly. Na postavě se podepsal každý rok života v pohodlí a přepychu. Mohutné břicho těsně obepnuté vestou svědčilo o kvalitní a bohaté stravě.

„Musíme si promluvit,“ Ochmański stiskl mladému učiteli rameno a podezíravě se rozhlédl kolem sebe. „Ale ne tady. Sejděme se večer. V Café Corso.“

„Promiňte, ale nerozumím vám.“

„Musíme si promluvit.“ Lékárník se přiblížil těsně k Borysovi, který jen tak tak neucouvl před Ochmańského zapáchajícím dechem. „Jen ty nám můžeš pomoci.“

„O co vám jde, pane Ochmański?“

„Jen ty nám můžeš pomoci,“ opakoval lékárník jako v transu a bylo mu jedno, že je z výšky svého kozlíku se zájmem pozoruje drožkář. „Teď už nám můžeš pomoci jen ty…“

Borys sundal ruku radního ze svého ramene.

„Pane Ochmański, neříkejte, prosím, hlouposti,“ pronesl nejistě. „Nevím, o čem to mluvíte, a nemám, co bych vám řekl.“

Lékárník o krok ustoupil a zatvářil se tajemně.

„Já si to pamatuji, Borysi, já si to pamatuji. Tehdy jsi mi pomohl a já ti za to budu do smrti vděčný, stejně jako má žena. Pamatuji si, co jsi pro nás udělal.“ Ochmański najednou zmlkl a ohlédl se za sebe na doktora Zaleského, který právě vycházel ze dveří nemocnice. Upravil si vestu, rukou prohrábl vlasy, něco si zamručel pod nosem, uklonil se lékaři na pozdrav a pak rychlým krokem odešel pryč.

O několik metrů dál se komisař Witchenbacher opíral o kamennou zídku nemocnice a pozoroval doktora Zaleského nastupujícího do drožky a učitele jeho dcery, který si sedal vedle něj. Pozorně si prohlížel jeho mladou tvář, světlé vlasy a úzká, téměř dívčí ramena. Poznal ho před několika dny v souvislosti s výslechem účastníků rvačky. Učitel se vracel z večerní procházky, když se mu do cesty postavili dva opilí dělníci a napadli ho. Konflikt však skončil překvapivě. Jeden z útočníků ještě teď ležel v nemocnici s vážným poraněním hlavy a nadvakrát zlomenou rukou, druhý stihl utéct. Zraněn byl rovněž zasahující četník. Oba vypověděli, že Pasternak se vůbec nebyl schopen ovládnout. Zpacifikovali ho až poté, co odezněl jeho silný záchvat zuřivosti.

Komisař počkal, až vetchý kočár vyrazí po blátivé silnici, zvedl si u pláště límec a zkontroloval obsah vnitřní kapsy saka. Nahmatal malý předmět, takže mohl klidně vyrazit k domovu. Chtěl si vrátným nechat zavolat vůz, ale rozhodl se jít pěšky, aby si v klidu utřídil myšlenky. Šel podél kolejí směrem na předměstí, kde měli s manželkou malý přízemní domek, který byl kdysi vládou milostivého císaře Františka Josefa vyvlastněn pro potřeby státu. Dříve bylo předměstí rozděleno na třiašedesát zemědělských pozemků, každý z nich o rozloze dvanácti jiter. S postupem času a s rozvojem města ztratilo jeho okolí svůj venkovský ráz a pozemky začali skupovat bohatší měšťané nebo úředníci, kteří do městečka přicházeli z centra monarchie. Komisař se domníval, že důležitost jeho úřadu ho opravňuje bydlet spíše ve zděném patrovém domě nebo alespoň blíže radnici. Teď však svůj osud neproklínal, jak měl obvykle ve zvyku, naopak si vesele pohvizdoval a v duchu byl hrdý na svou prohnanost.

Když se ukázalo, že lékař placený z městské pokladny leží už od rána ve svém domě na předměstí úplně opilý, Witchenbacher okamžitě přikázal zavolat doktora Zaleského. Sice toho neustále vážného a namyšleného chlapa neměl rád, oceňoval však jeho odborné znalosti a schopnosti. Lékař s šedivou bradkou při každé příležitosti zdůrazňoval svou příslušnost k Polákům, ale přesto jako poslušný poddaný císaře pána neodporoval a svou povinnost splnil. Předal komisaři informace, které nedoceněnému vyšetřovateli, odsouzenému kvůli neblahým okolnostem k pobytu v ospalé díře na konci světa, možná umožní vrátit se tam, kde je jeho místo — do Vídně nebo do Lvova.

Komisař vešel do domu neobyčejně rázně, otráveně se tvářící manželku poslal prudkým pohybem ruky do salónu a služku do kuchyně. Svlékl si plášť, odložil klobouk a posadil se k psacímu stolu v malém pokoji, který plnil funkci pracovny a z jehož okna byl výhled na polní cestu. Z kapsy kalhot vytáhl svazek bankovek a na chvíli k nim přičichl. Cítil pach vlhkého papíru smíšený s vůněmi mastí, léků a tinktur, které Ochmański prodával ve své lékárně. Coby radní by se sice do právě zahájeného vyšetřování neměl plést, ale usoudil, že jeho účast vlastně v rozporu s předpisy není, takže když ho o to lékárník požádal, neměl důvod nesouhlasit. Usmál se a schoval peníze do zásuvky.

Vstal a bez ohledu na večerní chlad otevřel okno. Nadechl se čerstvého vzduchu, prošel se po pokoji a zvuk jeho okovaných bot přehlušil vrzání staré podlahy. Zlostně okřikl manželku, která se odvážila narušit jeho klid a zaklepat na dveře, otřel si čelo a znovu se posadil ke stolu. Okamžik, který se blížil, si chtěl pořádně vychutnat. Z vnitřní kapsy saka vytáhl třesoucíma se rukama malý, oblý a na dotek hladký předmět. Potěžkal ho a usoudil, že na svou velikost váží docela hodně. Položil ho na stůl a zhluboka si oddechl. V myšlenkách se už loučil se špinavým městečkem, s úzkými blátivými uličkami, s dřevěnými domky obklopenými rozpadajícími se ploty a s lidmi, kteří většinou neznali žádný civilizovaný jazyk.

Ze zásuvky stolu vyrobeného z ořechového dřeva vytáhl čistý list papíru a pero. Zavřel oči a v duchu si začal připravovat obsah zprávy.

O pár minut později procházel bez klobouku, který zapomněl doma, ulicemi nenáviděného městečka a na okolní domy se díval s určitým nadhledem vyplývajícím z přesvědčení, že rozpadající se dřevěné stavby už brzy nahradí výstavní fasády vysokých domů.

Drožka zahnula za roh, ustal klapot podkov a Borys položil ruku na ocelovou tyč branky na dvorek. Doktor Zaleski ho jemně chytil za rameno a otočil k sobě.

„Musíme si promluvit,“ řekl vážným tónem. „Pokoušíš mou trpělivost a důvěru! Zase se kvůli tobě musím handrkovat s policejním komisařem! Nemyslíš, že to už přeháníš? Dva incidenty během jednoho týdne!“

„Pane doktore, to není moje vina… “

„Poslouchej mě dobře. Tam v márnici jsi viděl a slyšel věci, které nebyly určeny tvým očím ani uším. Věc, o které jsme mluvili, se nedá dlouho udržet v tajnosti, zítra o tom bude mluvit celé město. Ale jisté podrobnosti by neměly uniknout mimo úzký okruh důvěryhodných osob. Chápeš, co tím chci říct?“

Borys přikývl.

„Kdo to byl?“

„To není důležité. Neměl jsi tam chodit.“

„Sám jste řekl, že zítra…“

„Skwierzyński. Našli ho brzy ráno u klášterní zdi.“

„Jak se to stalo?“

„Ještě je brzy na to dělat jakékoli závěry.“ Zaleski povolil sevření a stiskl kliku u branky.

„Případ se určitě vysvětlí, i když možná ne dnes”. Usmál se. „Pojďme, večeře už čeká.“

Seděli u stolu naproti sobě a mlčky jedli. Laura povečeřela už dříve, teď odpočívala ve svém pokoji a jako každý večer čekala na setkání s otcem. Doktor odsunul talíř, vstal, zdvořile se uklonil a odešel za dcerou. Borys opětoval pozdrav a pokračoval v jídle.

Chlebem vytřel talíř a z proutěného košíku si vzal předposlední kousek pečiva, což nazlobilo služku.

Po večeři si mohl jít číst do svého pokoje, spát, v pokoji služebných si s Józefem zahrát karty nebo dámu a vypít při tom dvě až tři skleničky višňového likéru.

Rozhodl se pro první možnost, vzal si poslední kousek chleba a vyšel do patra. Když procházel tmavou chodbou, na chvíli se zastavil před dveřmi své žákyně a zřetelně slyšel klidný, téměř důstojný hlas doktora. Lauřin pokoj minul a šel do svého. Otevřel okno dokořán. Vítr okamžitě rozvlnil závěsy. Borys přichytil pruhy látky k rámu okna. Promnul si ruce a vytáhl ze skříně balíček od Abrama Berkowicze. Otevřel dřevěné pouzdro z ořechového dřeva a zavíracím nožem jemně zvedl víko tenké jako papír. Netrpělivě vyhodil dřevěné piliny, které měly chránit citlivý obsah. Sáhl do měkkého, saténem vypolstrovaného vnitřku, nahmatal tubus a masivní stativ. Vytáhl přístroj z obalu a přistoupil k oknu, postavil stativ na parapet, povolil horní matici a nejjemněji, jak dokázal, na něj nasadil lesklý mosazný tubus. Dotáhl šroub a ujistil se, že matice umožňuje snadné otáčení přístroje jak ve vodorovném, tak ve svislém směru. Jemně objal tubus dlaněmi a otevřel čočku dalekohledu. Bavlněným hadříkem, který vytáhl z krabičky, utřel objektiv a přiložil k němu oko. Jemně, aby nepoškodil ještě nepoužitý mechanismus, nastavil stativ tak, aby v ideálním okruhu objektivu viděl na střechu domu u řeky. Díval se na ni, dokud nenastal brzký podzimní soumrak, stíny sousedních domů neodřízly učitelův parapet od paprsků zapadajícího slunce a okno domu se slaměnou střechou nepohaslo. Pak opatrně složil dalekohled a schoval ho do pouzdra, které uložil do skříně. Lehl si do postele, ale místo spánku se jen dlouho díval do tmy.

Vzbudil se uprostřed noci, rychle otevřel oči a okamžitě se mu přestalo chtít spát.

Zhluboka se nadechl a ucítil podivné mravenčení podél páteře. Ještě jednou se nadechl a nejsilněji, jak jen mohl, zavřel oči. Za chvíli se uklidnil natolik, aby pochopil, že usnout už se mu nepovede. Znal to z dětství. Pokud chtěl uniknout do říše snů, musel uklidnit vířící myšlenky. Otevřel oči a rychle rozsvítil lampu, aby se nemusel dívat do tmy.

Nastavil nejmenší plamen a znovu si lehl, zavřel oči a počítal minuty do svítání.

Tma se rozevřela jako lůno ženy. Nacházel se v onom zvláštním stavu, ve kterém má člověk pocit, že sní, ale není schopen se vrátit do bdělého života a zvrátit průběh událostí. Ležel ve vlastní posteli, obličej měl zabořený do polštáře a ve zpocených dlaních svíral zmačkané prostěradlo.

Ženy se vynořily ze tmy jako dvě stejné lodě vyplouvající z husté mlhy. Spojovala je jakási záhada, jejich tváře se dotýkaly, jako by si vzájemně svěřovaly svá nejhlubší tajemství. Nedívaly se na něho, byly zaujaté samy sebou, dýchaly jedním dechem, tváří v tvář, ústa na ústech. Široce otevřené oči, víčka bez hnutí. Rovné vlasy splývající kolem absolutně stejných obličejů s jemnými rysy. Dvě strnulé tváře, jedna je identickým odrazem druhé, jsou zahalené do modrého svitu. Teprve teď si toho všiml. Viděl je dobře, ale nemohl určit zdroj světla, jako kdyby samy zářily chladnou blankytnou aurou. Ženy měly otevřené oči, ale cítil, že ho nevnímají. V jejich nehybných zornicích téměř viděl blikající obrazy společného snu.

Zmizely stejně nečekaně, jako se objevily. Díval se na jejich tváře a ony se mezi dvěma údery srdce rozplynuly ve tmě.

Odbila půlnoc a on se rozhodl pro procházku ulicemi spícího města. Lehce vyskočil na parapet, tiše proklouzl pootevřeným oknem, plížil se podél zdi a přibližoval se k okapu, pak se odrazil a skoro spadl dolů. Zachytil se kamenné římsy. Ztuhl. Ocasem udržoval rovnováhu na úzkém okraji zdi, ještě jednou se odrazil a měkce dopadl do trávy.

Kocour proběhl přes dvorek jako stín, zasekl drápy do kmenu stromu a vyšplhal do bezlisté koruny. Přelezl po vratkém, vrzajícím mostě na druhou stranu a skočil do tmy. Toulal se ulicemi mezi přízemními domky, šmejdil v zatuchlých sklepech, chodil po zdech, plotech, parapetech, líně se procházel po zarostlé krajnici, která vedla mezi dřevěnými chatami rybářů k zámeckému vrchu. Chvíli se díval na řeku. Otočil se, jeho zvířecí instinkt mu přikázal uskočit, najít si nějaký strom a co nejrychleji vyšplhat až do jeho větví. Strach mu přidal na rychlosti a síle. Našel si silnou větev, stočil ocas pod sebe a zeshora zelenýma očima pozoroval shrbený stín, který se pomalu pohyboval ulicemi města.

Když stín zmizel za zatáčkou, ještě chvíli počkal a seskočil ze stromu. Mohl se klidně vrátit ke svým kočičím záležitostem.

Table of Contents

• PROLOG •

• 1 •