12. června

Dosud nikdy jsem nezažil takové léto. Pekelné parno od poloviny května. Po celičký den visí hustý oblak oparu a prachu zcela nehybně nad ulicemi i náměstími.

Teprve k večeru člověk poněkud ožívá. Dopřávám si dnes večerní procházku právě tak jako téměř každý den po návštěvě nemocných, jichž nyní v létě není příliš mnoho. Od východu sem proudí chladnavý vánek. Oblak se zvedá, pomalu se dává na ústup a v dálce na západě se proměňuje v protáhlý purpurový závoj. Žádné řinčení pracovních povozů, jen občas nějaká ta drožka a zvonící tramvaj. Kráčím zvolna ulicí. Tu a tam potkávám známého a třeba se i zastavím, abych s ním prohodil na nároží pár slov. Ale proč se mi plete do cesty zrovna pastor Gregorius? Při pohledu na tohoto muže se mi vtírá jedna anekdota, kterou jsem kdysi slyšel o Schopenhauerovi. Tento břitký filozof seděl jednoho večera ve své kavárně, samoten jako obvykle. Dveře se otevírají a vstupuje nějaká osoba s nesympatickým vzezřením. Schopenhauer ji pozoruje s obličejem zkřiveným ošklivostí a zděšením, pak vyskakuje a začíná tlouct onoho člověka do hlavy holí. A to jen kvůli jeho vzhledu.

Nu, nejsem Schopenhauer. Když jsem uviděl v dálce kněze, jak přichází proti mně, bylo to na Vasově mostě, spěšně jsem se zastavil a s pažemi opřenými o zábradlí se zahleděl na šedé domy ostrova Helgeandholmenu, na chatrnou dřevěnici staré sauny lámaně se zrcadlící na neklidné vodní hladině, na mohutné staré vrby smáčející své listí ve vodě. Doufal jsem, že kněz mě nespatřil a že mě ani zezadu nepozná. Téměř jsem na něho zapomněl, když jsem ho tu pojednou uviděl stát vedle sebe s pažemi opřenými o zábradlí stejně jako já a s hlavou zešikma — právě v takové poloze jako před dvaceti lety v Jakubském kostele, když jsem tam seděl v rodinné lavici po boku své drahé matky a ponejprv spatřil tu šerednou fyziognomii tam nahoře na kazatelně jako ohyzdný hřib a ponejprve uslyšel, jak se s vervou pustil do svého abba, milý otče. Stejně tučný, popelavě šedý obličej, stejně špinavě žluté licousy, nyní snad poněkud šedivější, a stejně nevyzpytatelný prostoduchý pohled zpoza brýlí. Nemožné vyhnout se mu. Jsem přece jeho lékař, právě tak jako i jiných, a on přichází ke mně občas se svými neduhy.

— Nu, dobrý večer, pane pastore, jakpak se daří?

— Není to dobré, není to ono. Srdíčko zlobí, bije nestejnoměrně. V noci mívám dokonce občas pocit, jako by zůstávalo stát.

To mě blaží, myslím si v duchu. Měl bys umřít, ty obludo. Aspoň bych se už na tebe nemusel dívat. Navíc máš hezkou mladou ženu, jistě ji sužuješ. Až zemřeš, provdá se znovu a za lepšího muže. Nahlas jsem však řekl:

— Zastavte se někdy u mne, uvidíme, co se s tím dá dělat.

Pastor měl však na srdci víc důležitých věcí: že je až nepřirozené vedro, jaká že to je hloupost chtít na tak malém ostrůvku postavit tak velikou budovu sněmu a jeho žena že ostatně také neoplývá zrovna tím nejlepším zdravím.

Konečně se vypovídal a šel svou cestou. Pokračoval jsem do Starého Města, na návrší Velkého kostela po Storkyrkebrinkenu, do uliček. V úzkých štěrbinách mezi domy panoval dusivý soumrak a podél zdí se táhly stíny. Takové, jaké se tam dole v našich čtvrtích sotva kdy vyskytnou.

— — — Paní Gregoriová. Věru, podivnou návštěvou mě nedávno poctila. Dostavila se v ordinační době, dobře jsem si všiml kdy. Přišla docela brzy, jenže čekala na sám konec. Pouštěla všechny, kdo přišli po ní. Konečně vstoupila do ordinace. Začervenala se, mluvila nesouvisle. Nakonec ze sebe vysypala, jako že prý ji bolelo v krku, ale že už se to zlepšilo. Přijde zítra, dnes spěchá…

Dosud však nepřišla.

Vymotávám se z uliček a kráčím přímo dolů k pobřeží, k Skeppsbronu. Nad ostrovem Skeppsholmenem svítí citronově žlutý měsíc v modrém poli. Má nálada je však ta tam, setkání s knězem ji pokazilo. Že vůbec mohou existovat lidé jeho ražení! Kdopak by si nevzpomněl na ten starý problém, který bývá tak často omílán při debatách mezi několika ubožáky sedícími pohromadě u šálků kávy?

— Kdybys dovedl usmrtit čínského mandarína jednoduchým stisknutím knoflíku na stěně, anebo jen pouhým pomyšlením, a potom bys zdědil jeho bohatství, udělal bys to?

S odpovědí na takovouto otázku jsem si nikdy nezatěžoval hlavu, snad proto, že jsem nikdy doopravdy nezakusil bídu chudých v celé její trpkosti a krutosti. Ale jsem přesvědčen, že kdybych dovedl stlačením knoflíku na stěně usmrtit onoho kněze, určitě bych neváhal.

Při zpáteční cestě se mi v nepřirozeném pobledlém šeru zdálo vedro stejně tíživé jako za bílého dne, jako by bylo nabité strachem. Rudá mračna prachu, která se vznášela jakoby uskladněna nad továrními komíny ve čtvrti Kungsholmen, potemněla a podobala se nyní spícímu neštěstí. Na čele mi vyrazil pot, a tak jsem si to namířil s kloboukem v ruce k domovu, dlouhými kroky dolů, směrem ke kostelu svaté Kláry. Ani pod stromy hřbitova nebyl chládek, zato téměř na každé lavičce seděl šeptající párek. Některé dvojice se k sobě tulily, zasypávaly se polibky a jejich oči vyzařovaly blaho.

* * *

Sedím doma u otevřeného okna a píši tohle. Pro koho? Ne pro přítele ani pro přítelkyni a sotva pro sebe. Dnes nečtu, co jsem napsal včera, a nebudu to číst ani zítra. Píšu, abych pohyboval rukou, myšlenky přicházejí samy od sebe. Píši, abych zabil bezesnou hodinu. Proč nemohu spát? Nespáchal jsem přece zločin.

* * *

To, co píši na tento list, není zpovědí. Komu bych se měl zpovídat? Nevyprávím o sobě všechno. Líčím pouze to, co se mi zlíbí, přesto v tom ale není nic nepravdivého. Nemohu přece lhaním odehnat nuzotu své duše, pokud tu vůbec o nějakou nuzotu jde.

* * *

Venku, nad stromy hřbitova, se rozprostírá velkolepá bílá noc. Ve městě panuje ticho, takové ticho, že vzdechy a šepot ze stínů tam dole doléhají až sem nahoru a kroky jednotlivců prořezává bezuzdný smích. Vyvolává to ve mně pocit, jako by na celém světě nebyl nikdo opuštěnější nežli já. Já, medicínský licenciát Tyko Gabriel Glas, který občas pomůže jiným, ale který ještě nikdy nedovedl pomoci sám sobě a který ve svých třiatřiceti letech se ještě nikdy doopravdy nepřiblížil k ženě.

14. června

Jaké to povolání mám! Jak se stalo, že jsem si mezi všemi možnostmi obživy zvolil právě tu, která se pro mne hodí nejméně? Lékař musí být buď lidumil, anebo ctižádostivec, jedním, nebo druhým. Faktem je, že jsem se tenkrát cítil být oběma.

Zase tu byla jedna ženuška, která plakala a prosila, abych jí pomohl. Znám ji už několik let. Je provdaná za malého úředníčka se čtyřmi tisíci ročního platu, či tak nějak. Ta už porodila tři děti. Ty přišly jedno po druhém v prvních třech letech manželství. Potom měla pět či šest roků klid, trochu se zotavila, nabrala sil a omládla, stačila si uspořádat domácnost, dostala se po různých nezdarech z toho nejhoršího. Chleba je málo, přirozeně, ale zatím to jakžtakž jde. — Jenže bác a už je to tu znovu.

Sotva mohla mluvit, tak se zalykala pláčem.

Odpověděl jsem jí samozřejmě obvyklou frází, jakou v obdobných případech povždy používám:

— Má povinnost coby lékaře a úcta k lidskému životu, třebaže zatím ještě v zárodku…

Zůstal jsem pevný a neoblomný. Nakonec odešla zahanbena, zoufalá a bezradná.

Případ jsem si zaznamenal, byl to osmnáctý v mé dosavadní praxi, a přitom nejsem ženským lékařem.

Na ten první nikdy nezapomenu. Šlo o mladou dívku, dvaadvacet nebo tak nějak. Veliká tmavovlasá, poněkud vulgární mladá krása. Hned bylo poznat, že pochází z onoho soudku, který zřejmě zalidňoval zemi v době Luthera, pokud měl ovšem pravdu, když napsal:

Je stejně nemožné pro ženu žít bez muže jako ukousnout si vlastní nos.

Bujná měšťácká krev. Otec zámožný obchodník. Byl jsem jejich rodinným lékařem, proto přišla za mnou. Chovala se podrážděně a neklidně, ne však příliš plaše.

— Zachraňte mě, prosila. Odpověděl jsem jí frází o své povinnosti, ale to bylo zřejmě něco, čemu nerozuměla. Vysvětlil jsem jí, že zákon v takových případech nezná žerty.

— Zákon? Zatvářila se zpytavě.

Poradil jsem jí, aby se svěřila matce, ta promluví s otcem a bude svatba.

— Ach ne, můj snoubenec je nemajetný a táta by mi to nikdy neodpustil.

Nebyli zasnoubeni a označila ho jako snoubence jen proto, že při řeči nedovedla najít vhodnější slovo. Milenec je románový výraz a při běžné mluvě zní neslušně.

— Zachraňte mě! Copak nemáte slitování? Nevím, co udělám, asi skočím do vody, utopím se v Norrströmu!

Poněkud jsem znetrpělivěl. Nevzbudila ve mně ani trochu soucitu. To se stává vždy, když jsou v sázce jen peníze. Ať hrdost trochu úpí. Fňukala, vysmrkala se, utřela si nos, mluvila zmateně. Nakonec se vrhla na podlahu, kopala kolem sebe a křičela.

Samozřejmě že to skončilo tak, jak jsem předpokládal. Táta, neotesaný hulvát, jí uštědřil pár facek, na to ji horempádem provdal za spolupachatele a poslal je oba na svatební cestu.

Z takových případů, jako byl ten její, jsem nikdy neměl těžkou hlavu. Zato té bledé ženušky dnes mi je líto. Tolik utrpení pro tak málo potěšení.

Úcta před lidským životem — copak je to v mých ústech jiného než sprosté pokrytectví a copak jiného to může být pro toho, kdo tu a tam strávil volnou chvíli přemýšlením? Lidskými životy se to jen hemží. K cizím, neznámým, neviditelným lidským životům nebyl nikdy nikdo skutečně ohleduplný, snad s výjimkou několika vzácných bláznivých filantropů. Pozná se to při jednáních. Všechny vlády a parlamenty světa to dokazují.

A povinnost? Jaký to výborný ochranný štít! Dá se za ní ukrýt a vyhnout se tak tomu, co by jinak bylo nutno udělat.

Člověk ale nemůže dát v sázku všechno, postavení, váženost, budoucnost, jen proto, aby pomohl cizím a lhostejným lidem. Počítat s jejich mlčenlivostí by bylo dětinské. Přítelkyně se dostane do stejného problému, tak se bude šeptat, kde je záchrana, a zanedlouho o tom budou cvrlikat na střeše vrabci. Ne, nejlépe je držet se povinnosti, třebaže je to jen namalovaná kulisa, jako Potěmkinovy vesnice. Obávám se jen, že když budu tu frázi o povinnosti pronášet příliš často, tak jí nakonec uvěřím sám. Potěmkin podváděl pouze svou císařovnu. Oč zavrženíhodnější je podvádět sám sebe!

* * *

Postavení, váženost, budoucnost. Jako bych nebyl každý den a každou hodinu připraven odeslat tyhle rance pryč první lepší lodí, která připluje naložena činem.

Skutečným činem.

15. června

Opět sedím u okna. Modrá noc venku bdí a pod stromy to šeptá a šumí.

Dnes večer při procházce jsem viděl jeden manželský pár. Ženu jsem ihned poznal. Neuplynulo příliš mnoho let od doby, kdy jsem s ní tančíval na bálech, a nezapomněl jsem, že pokaždé když jsem ji spatřil, dala mi dárkem bezesnou noc. Jenže ona o tom nevěděla. Tenkrát ještě nebyla ženou. Byla pannou, živoucím snem, snem muže o ženě.

Teď kráčela majestátně ulicí, zavěšena do svého manžela. Oblečena dráže než dříve, zato s menším vkusem, po měšťáckém způsobu, s povadlým a vyprahlým pohledem, zároveň však se spokojenou tváří manželky, jako by nesla před sebou své břicho na alpakovém podnose.

Ne, nerozumím tomu. Proč to musí být tak a ne jinak? Proč láska musí být jen pohádkovým čarovným zlatem, které se do příštího dne promění v uvadlé listí, v pivní polévku, či dokonce ve smetí? Z lidské touhy po lásce vzklíčila ta stránka kultury, která neslouží přímo k ukájení hladu nebo obraně proti nepříteli. Náš smysl pro krásu nemá lepší zdroj. Veškeré umění — veškerá literatura, veškerá hudba — hasí svou žízeň z onoho pramene.

Ten nejnevkusnější moderní dějinný obraz, jakož i Raffaelovy madony a malé pařížské dělnice od Steinlena, Anděl smrti stejně jako Píseň písní a Buch der Lieder Heinricha Heina, chorál a vídeňský valčík, ano, každý jednotlivý štukový ornament na zchátralém domě, v němž bydlím, každá figura na tapetě, tvar porcelánové vázy a vzor na mé vázance, všechno, co má zdobit a zkrášlovat, ať už se to daří či ne, pochází odtamtud, třebaže někdy přes dlouhé okliky. A to není můj noční vrtoch, nýbrž stokrát dokázaná věc.

Jenže onen pramen se ve skutečnosti nenazývá láska, nýbrž pouze sen o lásce.

A na druhé straně je všechno, co souvisí s uskutečněním snu, s uspokojením pudu a s tím, co z toho vyplývá, něčím nehezkým a neslušným. Nelze to dokázat, jde jen o pocit. O můj pocit, a mám za to, že vlastně pocit všech. Lidé se vždycky dívají na milostné zážitky jiných jako na něco nízkého nebo komického a často nedělají výjimku ani u svých vlastních. A potom ty následky… Těhotná žena je něco strašného. Novorozeně je odporné. Smrtelné lože skýtá zřídka tak úděsný dojem jako porod dítěte, onu příšernou symfonii křiku, nečistoty a krve.

Ale hlavně samotný akt. Nikdy nezapomenu, jak jsem jako dítě ponejprv pod velikým kaštanem na školním dvoře slyšel spolužáka vyprávět, jak tomu doopravdy je. Nechtěl jsem tomu uvěřit, museli přijít další kluci, potvrdit to a vysmát se mé hlouposti. Přesto jsem se tomu zdráhal uvěřit, zběsile jsem se utekl do ústraní. Dělali to tedy táta a máma také tak? A měl bych to dělat i já, až budu velký? Není možné se tomu vyhnout?

Vždycky jsem pohrdal těmi špatnými hochy, kteří psali ošklivá slova po zdech a plotech. Ale v této chvíli mi bylo, jako by sám Bůh napsal na modrém nebi něco ošklivého. A domnívám se, že tenkrát to bylo ponejprv, kdy jsem začal uvažovat, zda vůbec nějaký Bůh existuje.

Dodnes jsem se řádně nevzpamatoval ze svého tehdejšího překvapení. Proč musí být existence lidského druhu uchovávána a naše tužby ukojovány právě tím orgánem, kterým si několikrát denně posloužíme jakožto rourou pro odtok odpadní nečistoty? Proč se tak nemůže dít aktem, v němž se důstojnost a krása snoubí s požitkem? Aktem, který by se mohl odbývat v kostele před očima všech právě tak jako za tmy a v opuštěnosti? Anebo v růžovém chrámu za slunečného svitu, za chórového zpěvu a tance svatební družiny.

* * *

Nevím, jak dlouho jsem chodil po pokoji sem a tam.

Venku teď svítá, kohout na kostelní věži blikotá na východ, vrabci cvrlikají hladově a pronikavě.

Podivné, že při východu slunce vždycky vzduchem prochází děs.

18. června

Dnes bylo poněkud chladněji. Po měsíci jsem si poprvé vyjel koňmo.

Jaké to ráno! Včera večer jsem šel do postele brzy a spal jsem celou noc. Nikdy nespím, aniž by se mi něco zdálo, avšak této noci byly sny modravé a lehounké. Jel jsem směrem na Hagu, objel chrám ozvěn, pokračoval podél měděných stanů. Na všech keřích a v houští lpěla rosa i pavučiny a mezi stromy to jen šumělo. Děva byla v té nejrozpustilejší náladě, země vpředu pod námi tančila, mladě a zčerstva, jako o nedělním ránu za stvoření světa. Dospěl jsem k malé hospůdce; znal jsem ji, stavoval jsem tam často během svých jarních ranních projížděk. Posadil jsem se a jedním douškem vyprázdnil láhev piva. Poté jsem vzal tamní tmavookou dívku kolem pasu a otočil se s ní jednou dokola, políbil ji na vlasy a jel svou cestou.

Tak, jak se to zpívá v písni.

19. června

A co paní Gregoriová? Věru, to je případ. Zvláštní, jen co je pravda.

Tenkrát přišla pozdě, už bylo po ordinačních hodinách, seděla v čekárně sama.

Vstoupila do ordinace velmi bledá, pozdravila a zůstala stát uprostřed místnosti. Ukázal jsem jí k židli, ona však nereagovala.

— Minule jsem nemluvila pravdu. Nejsem nemocná. Jsem úplně zdravá. Chtěla jsem s vámi hovořit o něčem docela jiném, jenže jsem to nedovedla ze sebe dostat.

Dole na ulici rachotil pivovarský vůz. Zvedl jsem se, zavřel okno a v nastalém tichu jí naslouchal. Mluvila tiše a pevně, avšak s jemným chvěním hlasu, jako by měla na krajíčku:

— Mám hrozný odpor ke svému muži.

Stál jsem zády proti kachlovým kamnům. Kývl jsem hlavou na znamení, že ji poslouchám.

— Ne jako k člověku. Je stále ke mně milý a hodný, nikdy se ke mně nezachoval hrubě. Jenže ve mně vzbuzuje velikou averzi.

Zhluboka se nadechla.

— Nevím, jak bych se měla vyjádřit, pokračovala. — To, oč vás chci poprosit, je něco neobvyklého. A možná je to i v rozporu s tím, co považujete za správné, neznám váš názor na takové věci. Ale je ve vás něco, co mi dodává odvahu, a neznám na celém světě jiného člověka, kterému bych se mohla svěřit a který by mi mohl pomoci. Nemohl byste promluvit s mým mužem? Nemohl byste mu říct, že trpím nějakou chorobou, že s ženskými orgány to u mne není tak docela v pořádku, a proto že se musí vzdát svých práv, alespoň na čas?

Práva. Přejel jsem si rukou po čele. Dělají se mi mžitky před očima, když slyším to slovo v oněch souvislostech. Panenanebesích, co se to v hlavách lidí dělo, když z toho udělali práva a povinnosti!

Ihned jsem pochopil, že tu musím pomoci, budu-li to ovšem umět. Neměl jsem ale po ruce hotovou odpověď, potřeboval jsem zvědět toho o ní více. Je možné, že se u mne vmísila do soucitu s ní i notná dávka obyčejné zvědavosti.

— Promiňte, paní Gregoriová, jak dlouho jste už provdaná? otázal jsem se.

— Šest let.

— A to, čemu říkáte právo vašeho muže, jste snášela vždycky tak těžce jako nyní?

Poněkud se začervenala.

— Těžké to pro mne bylo vždycky, odpověděla. — Ale nyní, v poslední době, se to pro mne stalo nesnesitelným. Už nemohu dále. Nevím, co se se mnou stane, bude-li to pokračovat.

— Ale vždyť, vpadl jsem jí do řeči, — pastor už přece není mládý. Překvapuje mě, že je ve svém věku schopen způsobit ještě tolik… tolik mrzutostí. Kolik je mu vlastně let?

— Myslím, že šestapadesát — ne, už mu asi bude sedmapadesát. Ale vypadá starší.

— Řekněte mi, paní Gregoriová, sama jste s ním o tom nikdy nemluvila? Neřekla jste mu, jak tím trpíte, a nepoprosila ho vlídně, aby vás toho ušetřil?

— Ano, jednou jsem ho o to poprosila. On mi však odpověděl, že nemůže vědět, zda nás Bůh nechce obdařit dítětem, třebaže se nám dosud žádné nenarodilo. Proto že by to byl moc hrozný hřích, kdybychom se přestali snažit přivést na svět potomka, pakliže si to Pánbůh přeje… A možná má pravdu. To ale nic nemění na tom, že to je těžké.

Nedovedl jsem potlačit úsměv. Je ale jaksepatří prohnaný ten starý lišák!

Všimla si mého úsměvu. Sotva ale věděla, proč se směji. Na chvíli zmlkla, jako by se zamyslila. Pak se rozpovídala znovu. Mluvila tiše a třaslavě, zatímco jí temný ruměnec stoupal po pleti stále výše.

— Ne, musíte se dovědět všechno. Možná jste to už uhodl, vidíte mi do duše. Budu vůči vám upřímná. Chci vás požádat, abyste kvůli mně lhal. Smíte mě odsuzovat, jak chcete. Jsem nevěrná žena. Patřím jinému muži. A právě proto se mi to stalo tak nesnesitelným.

Při těchto slovech se vyhýbala mému pohledu. Zato já jsem si jí vlastně dobře všiml až nyní. Teprve teď jsem pochopil, že v mé ordinaci stojí žena se srdcem plným radosti i žalu, ženská květinka s vůní lásky okolo sebe, červenající se studem za to, že vůně je tak pronikavá.

Ucítil jsem, že blednu.

Konečně vzhlédla a střetla se s mým pohledem. Nevím, co v něm chtěla vyčíst. Nedokázala se už držet zpříma a klesla na židli zalykajíc se pláčem. Možná se jí zdálo, že věc beru frivolně, že jsem nezúčastněný a tvrdý a že nadarmo obnažila své nitro před cizím mužem.

Přistoupil jsem k ní, vzal ji za ruku a jemně ji pohladil.

— No tak, neplačte už, nechte toho. Pokusím se vám pomoci. Slibuji vám to.

— Díky, díky…

Políbila mi ruku, smočila ji slzami. Ještě jedno mohutné zaštkání a už se pláčem dral na povrch úsměv.

Usmíval jsem se.

— Ale byla jste hloupá, že jste mi prozradila to poslední. Ne, nemusíte se bát, že bych snad mohl zneužít vaši důvěru, ale takové věci se uchovávají v tajnosti. Stále a bez výjimky, pokud je to jen možné. A stejně bych vám pomohl, samozřejmě.

— Chtěla jsem to říct, odpověděla. — Chtěla jsem, aby se to dověděl někdo, koho si velice vážím a kdo by přesto mnou nepohrdal.

Následoval dlouhý příběh. Jednou, asi před rokem, zaslechla rozhovor mezi mnou a svým mužem, pastorem. Nebylo mu dobře a zavolala mě k němu. Řeč se stočila na prostituci. Zapamatovala si všechno, co jsem tehdy řekl, a zopakovala mi to. Bylo to prosté a jednoduché. Ta ubohá děvčata jsou lidé, a jako k lidem je nutno k nim přistupovat atakdále. Ona však nikdy dříve nikoho takhle mluvit neslyšela. Od té doby ke mně vzhlíží, a proto také byla s to dodat si odvahy, aby se mi svěřila.

Na to jsem už ale dočista zapomněl… Co sníh zahalí, obleva odhalí.

Slíbil jsem jí tedy, že s jejím mužem promluvím, a to ještě téhož dne, načež odešla. Zapomněla však rukavičky a slunečník, proto se vrátila, vzala si své věci a zmizela. Zářila radostí, byla opojena štěstím jako dítě, které prosadilo svou a nyní očekává něco moc a moc příjemného.

* * *

Šel jsem tam odpoledne. Připravila ho, jak bylo domluveno. Rozmlouval jsem s ním mezi čtyřma očima. Byl zsinalejší v obličeji než jindy.

— Ano, vím. Žena mi už sdělila, jak se věci mají. Nedovedu se vyjádřit, jak mi je ženy líto. V koutku duše jsme doufali, že se nám narodí dítě. A vůbec, nechci spávat odděleně, to vám říkám na rovinu. V naších kruzích to není zvykem, mohlo by to zavdat příčinu různým řečem. A ostatně, už jsem starý muž.

Rozkašlal se suše.

— Ovšem, pane pastore. Nepochybuji o tom, že zdraví své ženy stavíte na první místo. A potom, je tu veliká naděje, že bude opět v naprostém pořádku.

— O to prosím Pánaboha, odpověděl. — A jak dlouho to tak asi potrvá?

— Těžko říct. Ale půl roku naprosté zdrženlivosti bude docela určitě zapotřebí, potom se uvidí…

Měl v obličeji několik tmavohnědých skvrn. Ty zvýraznily oproti pokožce, neboť ta náhle pobledla. Oči mu při tom zalezly hlouběji do důlků.

* * *

Už dříve byl jednou ženatý. Škoda že mu ta první manželka zemřela. V jeho pracovně visí černobílá zvětšenina jejího portrétu. Prostoduchý a sukovitý pobožně smyslný typ služky, ne tak docela nepodobný typu té dobré Lutherovy ženy Kathariny von Bora.

Ovšemžese k němu hodila. Škoda že umřela.

Table of Contents

12. června

14. června

15. června

18. června

19. června