Přeložil:

MARTIN KÖNIG

Karen Chance: Proklej svítání

Vydání první

Copyright © Karen Chance, 2009

All rights reserved including the right of reproduction

in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with NAL Signet,

a member of Penguin Group (USA) Inc.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2013 jako svou 1829. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Curse the Dawn

vydaného nakladatelstvím ONYX, an imprint of New American Library,

a division of Penguin Group (USA) Inc. v roce 2009

Český překlad © 2013 Martin König

Přebal a vazba © 2013 Ricardo a Baronet

Ilustrace na přebalu © 2013 Larry Rostant, represented by Artist Partners

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektor Oldřich Šetrný

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Tisk a vazba: , s. r. o., Český Těšín

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-819-4

BARONET

Praha 2013

Karen Chance

PROKLEJ SVÍTÁNÍ

Věnováno MBB

Poděkování

Děkuji Laurenci S. Lehmanovi za zábavné povídání o vojvodech.

Kapitola 1

Sledovat cestovatele časem je těžká práce, a to i když jste sami také cestovatel. Obzvlášť když vás dotyčný cestovatel takříkajíc stvořil. „Nemohly bychom si promluvit?“ zakřičela jsem při skoku za sloup, abych se vyhnula spršce kulek.

Žena, která mě po sklepě honila, přejela paprskem baterky mým směrem. „Jistě,“ řekla přívětivým hlasem. „Jenom se chvilku nehýbej.“

„Jo, jasně…“

Jmenuji se Cassie Palmerová a hodně lidí si myslí, že nejsem úplně nejbystřejší holka ze třídy. Jedním z důvodů jsou mé jahodově blond vlasy, které obvykle připomínají Shirley Templeovou za vichřice. Modré oči, mírně odulé tvářičky a nosík trochu nahoru můžou ten dojem ještě umocňovat, ale většina mužů až tam nahoru nedohlédne. Ale ať už jsem hloupá blondýna nebo ne, tohle jsem nežrala ani já. Má vlastní zbraň – nová 9mm beretta – mi dělala bouli na opasku džínů a neodbytně mě dloubala do kyčle. Ignorovala jsem ji. Za mnoho let ode dneška mi ta žena s pistolí pošle drobný vzkaz, kterým mi zachrání život. Tak nějak jsem chtěla, aby se dožila doby, aby ho mohla napsat. Ani nemluvím o tom, že střílení na lidi je dobrý způsob, jak zajistit, aby s vámi mluvit nechtěli, a my jsme si popovídat opravdu potřebovaly.

„Odkdy Gilda zaměstnává ženy?“ zeptala se o něco příjemněji.

Ani jsem nedutala, tiskla jsem se k zadní straně jednoho z dřevěných sloupů, podpírajících střechu. Jak už to s úkryty bývá, i tenhle byl docela dost naprd, ale moc jiných alternativ jsem neměla. Zdi sklepa byly kamenné s výjimkou částí, které byly vyspravované cihlami. Strop byl dřevěný a plochý, podle mě proto, že sloužil jako podlaha budovy nad námi. Jinak tam nebylo nic, tedy kromě několika starých sudů, občas plísně a spousty tmy.

Ale i když tam bylo prázdno, bylo to tam dost rozlehlé na to, že kdybych zůstala zticha, měla by s mým nalezením velké problémy. Na druhou stranu kdybych neřekla nic, povídalo by se nám těžko. „Hele, ty sis mě evidentně spletla s…“ začala jsem, ale zeď za mnou okamžitě pokropily kulky.

Kolem mě explodovaly bodavé částečky starých cihel a malty, a několik se mi jich zřejmě muselo otřít o tvář, protože jsem cítila, jak mi po zádech začíná stékat pramínek krve. Ticho, které se po střelbě rozhostilo, mi zvonilo v uších, nervy jsem měla napjaté k prasknutí a instinktivně jsem sevřela ruku kolem pažby pistole. Zase jsem ji zastrčila zpátky. Musela jsem si přísně připomenout, že tam nejsem proto, abych ji zastřelila. Ale ta myšlenka ve mně klíčila, to ano.

„Myslela jsem, že jste jenom banda misogynských kreténů trpících sebeklamem a velikášstvím,“ provokovala.

Já jsem tvrdohlavě mlčela, což ji zřejmě nasíralo. Do dřeva za mými zády se zavrtalo několik kulek, až se sloup otřásl. Kousla jsem se do rtu, abych zachovala klid, ale jenom do doby, než jsem v levé půlce zadku ucítila něco jako silný štípanec. O vteřinu později už ten štípanec vykvetl v palčivou bolest.

Ruka, kterou jsem tam zapátrala, se vrátila s vlhkými a lepkavými šmouhami, které mi ve skoro neexistujícím světle připadaly černé. Nevěřícně jsem na ni zírala. Ještě jsem tam nebyla ani deset minut, a už mě střelila do zadku. „Tys mě střelila!“

„Vylez, a já tu bolest zastavím.“ Jasně – natrvalo.

Musela znovu nabít, a já jsem rychle přeběhla za nedaleký sud. Jak už to tak u úkrytů bývá, ani tímhle jsem si moc nepolepšila, protože pokud jsem chtěla zůstat neviděná, musela jsem se přitisknout na studenou a špinavou podlahu. Ale aspoň mi přes jeho boky nevykukovaly zranitelné anatomické části.

Zkoumala jsem trhlinu v zadní části džínů. Kulka mě jenom škrábla – Pritkin, můj kolega a válečný mág, by to nazval povrchovým zraněním. Asi by mi na to připlácl náplast a řekl mi, abych přestala fňukat – ať už to znamenalo cokoli –, ale napřed by na mě musel přestat křičet za to, že jsem se vůbec nechala střelit. Ale ono to bolelo.

A kdyby mě střelila znovu, bolelo by to samozřejmě mnohem víc. Vykoukla jsem přes okraj sudu v naději, že se mi s ní podaří domluvit, dokud mě dočasně nemůže zabít. Místo toho jsem si ale všimla nějakého pohybu poblíž schodů. Slabé světlo její baterky se odráželo od hlavně poloautomatické zbraně, trčící do tmy. V tom byl problém, protože jsme se nacházely v roce 1605, a tento typ zbraně ještě nevynalezli. Ještě horší bylo, že jí pistole mířila na hlavu. „Za tebou!“

Nezaváhala. Baterka klouzavě přelétla po kamenech, čímž rozptýlila střelce, který začal pálit, zatímco ona zmizela ve stínu. Jedna ze zbloudilých kulek se zaryla do malého dřevěného soudku. Vypadal neškodně, ale podle mě musel skrývat ekvivalent několika náloží TNT. To si myslím kvůli tomu ohlušujícímu výbuchu, následovanému ohnivou oranžovou koulí, která vyletěla až do stropu.

Všude kolem pršel oheň, a to i na ruku a paži střelce. Pistole dopadla na podlahu a ze schodiště vytančil nějaký muž, který se s křikem snažil plameny uhasit holýma rukama. Také upustil lucernu, která se v lenivých parabolách otáčela na dlažbě a přerušovaně ho osvětlovala jako stroboskop.

Byl to vysoký štíhlý blonďák s koňským obličejem, napůl skrytým za schlíplým kloboukem. Měl na sobě dlouhou tmavou vestu, kalhoty pod kolena a nabíranou košili, která se rychle halila kouřem. Potom se mu podařilo zbavit se plamenů tím, že ze sebe serval vestu a strhl košili, čímž odhalil bledý trup s trochou spálených chlupů na hrudi. Sehnul se, aby zvedl upuštěnou zbraň, a kulka mu ožehla další porost, tentokrát na temeni hlavy.

Strhl si klobouk a zahleděl se na díru v dýnku, jako kdyby přemýšlel, kde se tam vzala. Žena znovu předvedla své střelecké schopnosti, on ale musel být mágem, protože se mu nějak podařilo aktivovat štít. Kulky zasáhly štít a zůstaly v něm viset jenom pár decimetrů od těla, a od míst nárazů se rozbíhaly drobné praskliny jako pavučinky. Všiml si jedné, která by ho zasáhla rovnou mezi oči, a maličko vykřikl.

Podle toho, že se na chvilku přestal koncentrovat, se nezdálo, že by byl na přestřelky zvyklý. Tím se mu oslabil štít a zavěšené kulky dopadly na podlahu, kde na dlažbě zarachotily jako korále. Než dveřmi pod schody vyklopýtal ven, adrenalinem ochromenými prsty popadl zbraň a vypálil několik nahodilých střel naším směrem. Křičet ale nepřestal. Žena odkopla stranou několik kusů hořícího dřeva a vstoupila do louže slabého světla, vyzařovaného lucernou. Zvedla svítilnu a několikrát ji zapnula a vypnula, ale nic se nestalo, takže si povzdechla a zastrčila ji do kapsy kabátu, který měla na sobě. Byl z vlny velbloudí barvy, a jak jsem si závistivě všimla, zřejmě byl teplý. Pod ním měla hedvábné šaty v barvě levandule s nabíraným vrškem a se sukní po lýtka. Vypadala jako June Cleaverová, připravená strávit večer ve městě, ovšem pokud by June místo doplňků nosila střelné zbraně.

Tehdy jsem ji poprvé uviděla zřetelně a potřebovala jsem chvilku na to, abych si mohla upravit podobu, v jaké jsem si ji pamatovala. Naposledy jsme se potkaly také během přesunu v čase, ale tehdy cestovala jenom v duchovní formě místo v lidském těle, a zvolila si podobu mladé ženy. Naživo nevypadala o moc jinak. Hnědé vlasy teď měla protkány stříbrem a kolem očí a úst se sem tam objevovaly jemné vrásky. Tělo ale měla štíhlé jako vždy a i její aktuální výraz – podrážděného pobavení – mi byl děsivě povědomý. „Vylez. Já ti neublížím,“ slibovala.

„Chceš říct, že mi neublížíš znovu?“ opáčila jsem nervózně.

„Schováváš se za sudem se střelným prachem. Kdybych tě chtěla zabít, stačilo by střelit do něj,“ řekla mi s opovržlivým podtónem.

Netrpělivě podupávala a sklonila zbraň. To ještě nemuselo nic znamenat, faktem ale zůstávalo, že jsem se tam nepřišla krčit ve tmě bez ohledu na to, jak lákavě to znělo. Kromě toho jsem si nemyslela, že si s tím střelným prachem dělá srandu. Pomalu jsem vyšla. „Kam jsem tě střelila?“ zeptala se.

„Do zadku.“ Rty se jí zavlnily. „To není k smíchu!“

„Když to říkáš…“

Prohlížela si mě od hlavy k patě. Pro plížení se vlhkými sklepy jsem byla oblečená vhodněji než ona, ale zase jsem neměla kabát. Měla jsem džíny, tenisky a tričko s nápisem Jela jsem tou méně frekventovanou cestou. Kde teď sakra jsem? Ona ale z nějakého důvodu vypadala dokonale, zatímco já jsem si u džín roztrhla koleno a na rukou jsem byla umazaná od čehosi černého. Zvedla jsem si zápěstí k nosu a přičichla. Nedělala si legraci.

„Ty si hraješ na schovávanou ve sklepě plném střelného prachu?“ zeptala jsem se nevěřícně a zuřivě jsem se oprašovala. „Ve sklepě plném střelného prachu, který se ten idiot snaží vyhodit do vzduchu,“ opravila mě. „Takže jsem momentálně trochu nervózní. Kdo jsi a co tady děláš?“

Teď, když ten okamžik konečně nastal, jsem nevěděla, kde začít. „Ono je to složité,“ řekla jsem nakonec. „To vždycky.“ S pistolí v ruce zamířila ke dveřím, za nimiž zmizel mág. „Ty nejsi z Gildy.“

„Já ani nevím, co to je,“ řekla jsem a popoběhla, abych s ní udržela krok. „To je ten, koho tu lovíme?“

„To je ten, koho tu lovím já. Netuším, kdo – nebo co – jsi ty.“ Sebrala upuštěnou lucernu a strčila mi ji. Opatrně jsem ji vzala, protože jsem se bála přiblížit k plameni se zbytky prachu. Byla to taková zvláštní malá věcička ve tvaru velkého pivního korbele, s černým kovovým tělem a s dvířky, která se dala otevírat a zavírat pro regulaci světla. Otevřela jsem je naplno, ale moc to nepomohlo. „Jsem Cassie. A… prostě… Jsem tak trochu Pýthie.“

To ji zastavilo. Znovu po mně přelétla bystrýma modrýma očima. „To si nemyslím,“ řekla stroze.

Pýthie je vrchní jasnovidkou nadpřirozené komunity a jako taková je taky osobou pověřenou dodržováním integrity časové osy. Mizerná práce by to byla i v případě, že bych měla aspoň nepatrné tušení, co vlastně dělám. Ale protože jsem ho neměla, bylo to opravdu nebezpečné.

Útočnice se jmenovala Agnes alias Lady Femonona a byla to bývalá Pýthie. Právě ona mě do tohohle zmatku uvrtala a potom si umřela, předtím než mi mohla dát nějaké školení. Proto jsem půlku prvního měsíce ve funkci strávila snahou se z toho vyvlíknout a zbytek doby jsem utíkala o život. Takže mi chvíli trvalo, než jsem si uvědomila to, co bylo zřejmé: Ať se mi to líbilo nebo ne, teď jsem byla cestovatelkou časem. To, že je Agnes mrtvá, ještě nemusí nutně znamenat, že mě nemůže trénovat. Jenom to muselo být v minulosti. Netrvala jsem sice na tom, aby to bylo tak daleko v minulosti, jenomže ve své době byla vždycky obklopena spoustou lidí. Většina z nich totiž byli ti, kteří by mohli jiného cestovatele v čase poznat a zavařit mu. Najít ji někde samotnou bylo hodně těžké. Ale asi ne tak těžké, jako ji k tomu přemluvit teď. „Jak bych se sem jinak dostala?“ oponovala jsem.

„Nejlepší, co mě napadá, je, že jsi čerstvě jmenovaná dědička nějaké Pýthie a vydala ses na projížďku, abys vyzkoušela svou sílu,“ řekla a zastavila se vedle tmavého dveřního otvoru. „Jé, koukejte! Já umím cestovat časem! No není to super?“ přeháněla.

„Já tu nejsem na vyjížďce! A když mě někdo střelí a málem vyletím do luftu, určitě mi to nepřipadá super!“

„Já jsem to samé několikrát udělala, když jsem byla mladá a blbá,“ řekla a naprosto mě ignorovala. „A málem jsem se nechala zabít. Přijmi ode mě jednu radu: běž domů.“

„Ne, dokud si nepromluvíme,“ prohlásila jsem rezolutně. „A to tady nemůžeme. Ten výbuch byl dost hlasitý na to, aby probudil mrtvého. Asi sem zrovna teď někdo běží, aby to prošetřil!“

„S tím bych si moc starostí nedělala,“ řekla a zula si maličké střevíčky šampaňské barvy. „Tyhle sklepy pocházejí z jedenáctého století. A když se tehdy něco stavělo, chtěli, aby to přetrvalo. Zdi tu jsou tlusté dva metry.“

Cítila jsem, jak se mi svaly podél páteře začínají uvolňovat, a zrovna v tu chvíli na nás ze tmy přilétl sud. Agnes dveře zabouchla a uskočila, zatímco já jsem se přikrčila za jiný nosný sloup. Sotva jsem to stihla, když mě ohlušil druhý výbuch a místností se rozlétly trosky bývalých dveří, které se zabodly do všeho v dostřelu.

Na podlahu vedle mě dopadl zubatý kus železa z jednoho z pantů a zavrtal se do kamene kousíček vedle mé pravé nohy. Ucukla jsem a civěla na to s vykulenýma očima. „Čím to je, že na mě někdo střílí všude, kam přijdu?“ křičela jsem hystericky.

„Tvou úchvatnou osobností?“ nadhodila Agnes. „Ale jestli se ti to nelíbí, tak přece vždycky můžeš, co já vím, třeba odejít?“

„Já nikam nejdu!“

Na to Agnes neodpověděla. Vyhlédla jsem zpoza sloupu a uviděla ji, jak se opatrně blíží k tomu, co zbylo ze dveří. Hořící střepy rámovaly otvor ohněm a ven se pomalu proplétaly věchýtky jedovatých výparů. Vypadalo to jako brána pekelná, ale ona si vedle nich i tak dřepla a zahleděla se do tmy za nimi. „Kdo je Gilda?“ zašeptala jsem a i přes své nejlepší přesvědčení jsem si dřepla vedle ní.

„Jeden takový řád mágů, kteří si hrají s velice nebezpečnými kouzly. Naneštěstí pro nás se jim jednou za čas něco vyhodit do vzduchu nepodaří.“

„A to je problém, protože…?“

„Protože to jsou cestovatelé v čase.“

Vyrazila vpřed, a já jsem ji chytila za ruku. „Počkej! Ty tam jdeš?“

„Je to moje práce.“

„Ta práce je na hovno!“

„Mně to povídej.“ Setřásla mi ruku a vyklouzla přes práh; nohy v punčochách na starých kamenech nevydávaly žádný zvuk. „Agnes!“ zasyčela jsem za ní, ale odpovědi jsem se nedočkala. Asi půl sekundy jsem jenom zírala do tmy, tiše u toho nadávala a potom jsem ji následovala. Chtěla jsem zavřít dvířka lucerny, ale asi se pádem nějak promáčkla, takže se oba konce nemohly spojit. Ven prosakovaly tenoučké paprsky nahnědlého světla, které zlatilo kameny kolem nás a naše stíny měnilo v obrovská monstra. Dívala jsem se do tmy, která pohlcovala zbytek místnosti, a snažila se nemyslet na ostrostřelce a snadné cíle.

Ale když útok přišel, jediným varováním bylo červené zablikání v šeru. Agnes na ně namířila, ale než stačila stisknout spoušť, přes celou místnost se zablýskl krvavý had a vrazil jí do ramene. Otočila se a s přidušeným výkřikem se na mě zhroutila.

Upustila jsem lucernu a chytila ji i svou pistoli. Ale podařilo se mi vypálit jenom pár ran předtím, než se mi kolem zápěstí pevně sevřely její prsty. „Tady ne!“

Nehádala jsem se, protože jsem stejně neviděla nic, co bych mohla použít jako cíl. Vytáhla jsem ji z kaluže světla do stínu nedalekého nosného sloupu. Vykoukla z boku, ale jestli neměla oči milionkrát lepší než já, neviděla nic. Poslouchala jsem, ale kromě její přerývaného dechu nebyl slyšet žádný zvuk. „Možná jsem ho trefila,“ zašeptala jsem. „Takové štěstí já nemám.“

Její hlas zněl napjatě a na rameni šatů se jí něco vlhce lesklo. „Jsi zraněná!“

„To je moje vlastní zatracená chyba.“ Stáhla ze sebe šifon s potiskem fialek a odhalila hrozivě vyhlížející popáleninu. „Já jsem své ochranné znamení půjčila své dědičce – bylo to ze cvičných důvodů, ale bohužel těsně předtím, než se zdejchla s nějakým lůzrem. Samozřejmě se ani neobtěžovala mi ho vracet.“

Kousla jsem se do rtu a neříkala nic. Tím zmiňovaným znamením bylo tetování ve tvaru pentagramu o velikosti podšálku, které mi momentálně spočívalo mezi lopatkami.

Sice mě nechránilo proti lidským zbraním, když ale přišla řeč na magické útoky, dokázalo docela úžasné kousky. Moje máma, která byla Agnesinou dědičkou předtím, než chytře vzala roha, mi ho předala. Ale tak nějak jsem si nemyslela, že je vhodná doba o tom začít mluvit.

„A to jako při pronásledování ozbrojených chlapů nosíváš boty na podpatku často?“ zeptala jsem se místo toho.

Zavrtěla prsty jedné teď už bosé nohy, takže jí oko na jedné hedvábné punčoše popojelo ještě o malinko výš. „Odvolali mě uprostřed oficiální večeře.“

„Tak sis mohla přivést nějakou ochranku.“

„Ano, přesně tohle to fiasko potřebuje! Dalšího mága. Ten by svou zbrklostí nejspíš vyhodil do luftu celý komplex a ušetřil by Gildě námahu!“

„A možná by ti zachránil život!“

Unaveně opřela hlavu o sloup. „To dokážu sama.“

Zkřížila jsem paže na prsou, ale neřekla jsem nic. Dýchala pořád ztěžka a neměla zdravou barvu, já jsem ale nebyla v pozici, abych ji na to upozorňovala. Nebyla totiž jediná, kdo sem přišel bez partnera.

Pritkin mé cesty v čase nenáviděl ze stejného důvodu jako já – byl přesvědčený o tom, že dříve nebo později podělám něco, co nebudu schopná napravit. Abych se ušetřila trápení, rozhodla jsem se nechat si to pro sebe, ale už teď jsem toho rozhodnutí začínala litovat. Nosíval s sebou totiž dostatečnou palebnou sílu pro tři lidi, kdyby těmi lidmi náhodou byli Rambové. Zrovna teď by přišel celkem vhod.

Agnes se asi po minutě znovu zvedla na nohy. Zůstala stát s jednou rukou opřenou o sloup, s hlavou skloněnou a s čelem staženým bolestí. „Dokážeš se dostat zpátky do své doby?“ zeptala jsem se. „Protože jestli ne, tak já…“

„Mám tu nějakou práci,“ zopakovala a napřímila se. Narovnala křehká ramena. „Potřebujeme víc světla.“

„Musíme odsud vypadnout!“

„Tak běž. Nikdo tě tu nedrží.“ Chvíli jsem na ni zírala a opravdu jsem k tomu měla sto chutí, ale potom jsem zaklela a odběhla zpátky pro lucernu. Jako zázrakem po mně nikdo nestřílel.

Na vrcholku lampy byl přivařený kroužek, takže jsem z jedné hromady palivového dříví, které mi praskalo pod nohama, vzala dlouhý klacek a světlo jsem na něj zavěsila. Otevřela jsem dveře tak doširoka, jak to jen šlo, a celý ten krám jsem strčila do místnosti, přičemž jsem s Agnes zůstala ukrytá za sloupem. Doufala jsem, že osvětlí tělo, zhroucené na podlaze. Jeho teplá a zlatavá záře místo toho zalila tucty sudů a soudků.

Některé byly skoro zahrabané pod hromadami dřeva a uhlí, které místnost v podstatě vyplňovaly. Několik jich ale leželo poblíž, jako kdyby se najednou ukázalo, že maskování dá zbytečně moc práce. Anebo byl možná problém v tom, že se sudy sypaly. Ten nejbližší měl třeba na boku prasklinu, velkou jako můj prst. Podlaha kolem něj byla pokrytá drobnými zrnky, která na světle zářila jako černý diamantový prach. Když jsem si uvědomila, co to vlastně je, zatřásla se mi ruka a z otevřeného boku lucerny vypadlo několik jisker. Měla jsem čas si jenom pomyslet: Ale do prdele! předtím, než na podlaze vyskočily plameny a rozběhly se přímo k hromadě sudů. Skočila jsem po Agnes a spolu jsme dopadly na zem ve chvíli, kdy se přes nás převalila tlaková vlna. Ohlušil mě burácivý zvuk, za mnou vykvetl oheň a vzduch prosytila horká vlna. Mrtvá, pomyslela jsem si s návalem nevolnosti. A potom nic.

Po jedné překvapené chviličce jsem otevřela oči a všimla si, že místnost je plná něčeho, co vypadalo jako červenozlatá záře. Chvilku mi trvalo, než jsem v tom poznala planoucí kousky dřeva a střelného prachu, rozmetané výbuchem, ale zmrazené ve vzduchu jako konfety na Čtvrtého července. Jeden malý kousíček se mi vznášel vedle obličeje a sálalo z něj horko. Odhodila jsem ho a on o několik centimetrů poodlétl, načež se zase zastavil, zůstal viset ve vzduchu a zářil jako malé slunce.

„Víš, jsi opravdová osina v zadku,“ zamumlala Agnes. Malinko opožděně jsem si uvědomila, že jsem jí přitiskla obličej k podlaze.

„Promiň. Já…“

„Slez ze mě!“

Skulila jsem se na bok a se zamrkáním jsem se postavila. Jenom kousek ode mě zamrzla scéna jako z pekla. V prostoru visela ohnivá koule obklopená hořícími kousky dřeva, které kdysi tvořily boky sudu. Jiskry všude kolem zbarvily zašlé staré kameny do krvavě rudého odstínu a zdůraznily naštvaný výraz v Agnesině tváři. „Co se stalo?“

„Jako co ti to připadá?“ vyštěkla. „Málem jsi nás vyhodila do vzduchu!“

„Ale tys mi neřekla, že tam byl střelný prach!“

„Byl tam střelný prach!“ Divoce máchla rukou směrem ke druhé místnosti. „A někdo na nás odtamtud hodil sud! Co sakra ještě chceš – mám ti to nakreslit?“

„Chci vědět, co se děje,“ řekla jsem rozčíleně. „Já jenom vím to, že jsem za tebou šla do nějakého sklepa…“

„Kdes rozhodně neměla co dělat.“

„… a teď se nás nějaký šílenec snaží zabít!“

„Jestli se budeme chovat jako doteď, ani nebude muset,“ řekla Agnes a znovu se vratce postavila na nohy. Z kdysi elegantního drdolu se jí uvolnily vlasy a splývaly přes spánky a tváře. Jemně se pohybovaly úměrně jejímu dechu a prozrazovaly, jak rychle jí tluče srdce. Položila si ruku na hlavu. „Zítra se budu cítit, jako bych prošla peklem.“

„Tys zastavila čas.“ Už jsem ji to jednou viděla dělat; při jedné památné příležitosti jsem to dokonce udělala i sama. Jenomže v mém případě to samozřejmě bylo náhodou.

Zadívala se na tu ve vzduchu zavěšenou ohnivou kouli. „Čím jsem se prozradila?“

Tohle jsem se rozhodla ignorovat a místo toho znovu najít ten klacek. Použila jsem ho k otáčení hořících třísek. V soustředném prstenci vyzařovaly směrem od epicentra jako semínka nějaké pekelné pampelišky. Při mém dotyku se sice pohnuly, ale neodletěly ani nespadly na zem. Chvíli jsem se na ně dívala a cítila podivnou závrať – to když jsem jenom pomyslela na obrovský rozdíl mezi svým novým životem a vším, co jsem do té doby znala.

„Podívej,“ řekla Agnes a ukázala na protější zeď. Mág stál přitisknutý ke kamenům a bylo vidět, že jsme ho přistihly uprostřed výkřiku. „Říkala jsem, že jsme ho nedostaly.“

Mezi řečí začala ze vzduchu sbírat dřevěné úlomky a kousky zapáleného prachu. Zdálo se, že na nohou stojí docela pevně, já jsem ale ze zkušenosti věděla, jaké vyčerpání dokáže způsobit i docela malé zaškobrtnutí v čase. „Jak dlouho to dokážeš udržet?“

„Když mi pomůžeš, tak dost dlouho. Ale buď opatrná – jestli zapomeneme na jeden jediný…“ Ani tu větu nemusela dokončovat. Plácala jsem po zbloudilých jiskrách jako po světluškách, srážela je na zem a dupala po nich do té doby, než jsem si uvědomila, že nedělám dobře. Čas se zastavil, což znamenalo, že po těch zatracených věcech můžu skákat jak chci, ale ony stejně nezhasnou. Uchýlila jsem se tedy k tomu, že jsem je sbírala do uzlíku z trička, zatímco Agnes kopala do sudů nejblíž k výbuchu. Jejich stěnami pronikly hořící dřevěné úlomky, které způsobily, že se kolem nich v místech, kde od nich chytil střelný prach, rozhořely malé ohýnky.

Uhlíky, které jsem držela, byly nepříjemně horké. Nakonec jsem si musela triko svléknout a používat ho jako síťku, do které jsem je chytala, abych se nepopálila. Než jsem je všechny posbírala, nadělala jsem v prázdné vedlejší místnosti tucet žhnoucích hromádek. Agnes se mezitím vypořádala se sudy, takže jsme mohly pozornost obrátit na toho velkého chlapce.

Šťouchla holí do jedné ohnivé koule, ta ale zůstala jako přimražená na místě stejně jako stíny na stropě a oblaka kouře ve vzduchu.

„Já to zvládnu,“ řekla jsem a vzala si klacek. K mému překvapení se vzdala bez boje. Z toho mála, co jsem o ní věděla, jsem si odvodila, že to znamená, že nám dochází čas. „Jestli chceš něco dělat, mohla bys mi říct, o co tady jde.“

„Ty vážně nevíš, co je Gilda?“ zeptala se a dívala se, jak do koule práskám, jako by to byl přerostlý baseballový míč. Moc elegantní to nebylo, ale podle všeho to fungovalo.

Muselo to fungovat. Vybuchlý sud se začal i s vyšlehlými plameny pomalu pohybovat vzduchem.

„Já nevím nic. V tom je můj problém!“

„Je to taková banda utopistů, kteří se rozhodli prostřednictvím cestování v čase vytvořit lepší svět. Zastavit pohromy, války a hladomor předtím, než začnou – prostě tyhle věci.“

„To nezní tak špatně,“ zalapala jsem po dechu, když se exploze začala trhaně pohybovat a pronikat do vnější místnosti.

„Možná by ses k nim mohla přidat. Až na to, že nemají moc rádi ženy. To by mohlo mít něco společného s Pýthiemi, které jim posledních pět set let jejich plány kazí. Pošli to po schodech nahoru,“ dodala, když jsem se zastavila, aby popadla dech. Bez nějakého většího nadšení jsem si schodiště prohlížela. „Proč? Ta druhá vybuchla tady, a nic se nestalo.“

„Ta byla mnohem menší. Tahle by nám mohla shodit strop na hlavu.“

Povzdechla jsem si a začala do té ohnivé věci bušit znovu. „A taky by sis možná chtěla pročíst jejich manifest,“ pokračovala, zatímco jsem si probojovávala cestu nahoru. „Zdaleka ne všem se líbí představa života ve stepfordském světě, kde, kdybychom udělali cokoli, co by se Gildě nelíbilo, by se vrátili zpátky v čase a změnili to. Recidivisté by byli vymazáni z existence. Pokud by dítě nějakého páru bylo označeno jako budoucí hrozba Gildy, bylo by jim odepřeno právo na reprodukci.“

„To jo. To už tak lákavě nezní,“ připustila jsem.

„A je toho mnohem víc. Co se týče svobodné vůle, moc jí nepřejí. Nezajímá je, že utopie jedné osoby znamená peklo pro někoho jiného,“ řekla, když jsme vstoupily do nějaké dlouhé místnosti.

Její zdi byly až ke stropu pokryté freskami s biblickými tématy. Světlo explozi barev oživilo, odráželo se od zlacené barvy a působilo dojmem, že se rubínové sklo ve vysokých obloukových oknech leskne. Nevěřila jsem svým očím a rozhlížela se jako turista, dokud mě Agnes nedloubla do zad.

„Tudy.“ Ukázala na dveře, kterých jsem si nevšimla. „A pospěš si. Už to moc dlouho neudržím.“

Na mlácení do sudu jsem se vykašlala, a místo toho jsem ho začala tlačit. V okolí středu měl takovou divnou, jakoby houbovitou konzistenci, způsobenou nejspíš zapáleným, ale ještě nespáleným střelným prachem, což z hlediska pákového efektu nebylo nejvhodnější. I tak se mi ale nějak podařilo to své „bum na kládě“ vymanévrovat z oné dlouhé a úzké místnosti až ven. Na ústředním nádvoří se tísnily tří- a čtyřpatrové budovy z kamene a dřeva. Z komínů se řinul zamrzlý kouř, jehož bledé prsty se natahovaly k olověné obloze.

Bylo mrazivé chladno a vzduch mě do tváře zasáhl jako mokrý hadr. Než mi došlo, že prší, chvilku to trvalo. Voda ve vzduchu visela jako korálkové závěsy, třpytící se ve světle, které jsme vyhodily ven. Na okrajích střech visely těžké kapky jako zářící diamanty; zdobily i nízké větve a napůl se nořily do louží. Bylo to podivně krásné. „K řece.“ Agnes dýchala přerývaně, buďto zimou, nebo vyčerpáním. „Tudy.“ Ukázala doprava, kde výhled blokovala řada řídce rostoucích stromů.

Vykročila jsem a pod nohama mi zavrzalo bahno. Držela jsem hlavu skloněnou, ale nepomáhalo to. Brzy mi voda stékala po čele do očí; pohybovala se jenom v důsledku mého pohybu vpřed. Nebylo to tak, že by déšť padal na nás – to my jsme jím za chůze procházely a zanechávaly za sebou stopu prázdného vzduchu, podobného brázdě za lodí.

Aby to bylo ještě těžší, bylo tam velice málo světla. Na mraky zakryté obloze bylo vidět jen málo hvězd, a i když jsme nějaké světlo vrhaly samy, daleko v žádném směru nedosáhlo. Všechno, co nebylo v bezprostředním okolí, bylo ztraceno ve stínu. V tom byl problém, protože celé to místo bylo minovým polem trakařů, vozíků a mizerně postavených přístavků. Pořád jsem do něčeho narážela a na vlhké dlažbě mi klouzaly nohy; když jsem z ní ale přešla na hlínu, bylo to ještě horší. Agnes se ale pokaždé, když jsem zpomalila, otočila a zamračil se na mě, takže jsem raději pospíchala.

Proplétaly jsme se v podstatě otevřeným prostranstvím kolem vratce vyhlížejícího plotu a potom po cestě až k železnému zábradlí. Pod námi nepochybně tekla řeka. Moc jsem toho neviděla, ale její pach byl nezaměnitelný: směs tlejících ryb, splašků, plísně a vlhkosti. Agnes mě strčila. „Zbav se toho!“

Rozhlédla jsem se. Podél břehu se v obou směrech tísnila řada temných budov, které by zřejmě zápalnou bombu nepřivítaly. Jediné bezpečné místo pro explozi bylo nad vodou. Klacek ale byl moc krátký na to, abych ohnivou kouli mohla odstrčit dost daleko, a nepomohlo by, ani kdybych přelezla přes zábradlí. Hned na druhé straně začínala kamenná podezdívka, která zasahovala až ke břehu.

Něco jsem ale udělat musela. Exploze se znovu začala zpomaleně rozrůstat. Agnes už začínala ztrácet vládu nad časem.

Znovu jsem si stáhla tričko a přehodila ho kolem té ohnivé hmoty. „Co to děláš?“ chtěla vědět.

„Improvizuju!“

Žhnoucí masa tenkou bavlnu zapálila a objevilo se na ní několik hnědých skvrn. Triko sice hořelo, ale protože čas ještě pořád běžel pomalu, myslela jsem si, že mám možná tak minutu do doby, než se rozpadne. Chytila jsem ho za oba konce, takže jsem vytvořila něco jako velký prak, a roztočila ho v širokém kruhu, až jsem získala aspoň nějakou pohybovou energii. Potom jsem to pustila a celou tu hořící hmotu poslala roztočenou do noci.

Doletěla skoro až do poloviny řeky, rubínová ohnivá koule, zářící nad černou vodou předtím, než do ní se šplouchnutím spadla. Zmizela pod hladinou, a jak se zvolna potápěla, nasvítila hejno proplouvajících ryb.

Agnes si potom tiše povzdechla, čas se vrátil do normálu a podvodní exploze vymrštila sloupec vody do výšky šesti metrů.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Poděkování

Kapitola 1