Přeložil:

JAN LUSK

Leo Kessler: Schirmerovi zabijáci

Vydání první

Copyright © 1981 Macdonald Futura Publishers Ltd

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2013 jako svou 1830. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Schirmer’s Headhunters

vydaného nakladatelstvím Macdonald Futura Publishers Ltd v roce 1981

Český překlad © 2013 Jan Lusk

Přebal a vazba © 2013 Ricardo a Baronet

Ilustrace na přebalu © 2013 Emil Křižka

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektor Oldřich Šetrný

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Tisk a vazba: , s. r. o., Český Těšín

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-820-0

BARONET

Praha 2013

Leo Kessler

SCHIRMEROVI ZABIJÁCI

Z historie pluku SS Wotan

Poznámka autora

Říkali si Kopfjäger – Lovci lebek – a přesně těmi v zapařené tropické džungli byli. Bývalý plukovník Schirmer trval na tom, když v bolestech ležel na oprýskaném lůžku v omšelé bavorské nemocnici, že pokud budu psát o jeho zážitcích z Indočíny v padesátých letech, musím jeho muže nazývat právě tak.

„Protože přesně to byli – zkurvený lovci lebek pro připosraný žabožrouty,“ zaskřehotal už mírně opilý z whisky, kterou mi poručil propašovat mu za zády pobožných bratrů v hnědých hábitech. „Banda teploušů, co si ve svých kamrlících jenom celou dobu honí ptáky,“ ušklíbl se. „Nám ty padavky v bílých rukavičkách ze Saigonu zaplatily, abysme těm proradným šikmookým sráčům usekali hlavy – Lovci lebek, na ně!“

Hlučně a drsně se zasmál, ale jeho smích zdusil záchvat kašle, který cloumal jeho zažloutlým, vychrtlým tělem, a začal zvracet krev.

„A u boha všemohoucího a všech zasraných svatých, my jsme jenom nesekali ty jejich šikmooký palice,“ pokračoval následujícího dne. Jeho prudkost a rozhořčení dosud neutlumily silné léky, které do jeho zničeného těla šokovaní mniši cpali celou noc. „Brodili jsme se až po stehna jejich krví. Panebože, k snídani jsme znásilňovali jejich panny a k večeři podřezávali malý chlapečky!“

Všiml si výrazu v mé tváři a zachechtal se.

„Co čumíte, Kesslere, jako byste právě zjistil, že jste se posral? Jaké si myslíte, že to v Indočíně bylo – jako když si panička vyjde na procházku a úzkostlivě tiskne kolena k sobě, aby jí náhodou někdo nešáhnul špinavou prackou pod sukni? Ne,“ zhluboka si přihnul z nové láhve whisky a ta byla rázem poloprázdná, „tam se jednalo o válku takovýho druhu, že škrabálci jako vy, Kesslere, by si něco takového nevymysleli ani za měsíc nedělí! Šlo o to zabít, nebo být zabit. Víte, Kesslere,“ pokračoval klidnějším rozjímavým tónem, „měl jsem tu velkou čest vidět padnout tři impéria.“ Zatrpkle se usmál. „To Hitlerovo v Rusku – bože můj, jestli nám tyhle bolševický podlidi pěkně nenakopali prdel! V Suezu v padesátým šestým padlo to anglický – ano, Kesslere, i tam jsem byl. Třísetletá říše prohraná mezi šálky smradlavýho čaje.“ Zasmál se, ale jeho povadlé modré oči nezářily vesele. „Negři si zasloužili jim ho sebrat. Ale to nebylo nic v porovnání s tím, co se dělo v Indočíně, když došlo na žabožrouty. Kesslere, to bylo něco, když jsme po celým poloostrově bojovali s těma zrádnýma žluťáskama. Byla to špinavá válka, co měla ukončit všechny špinavý války.“ V jeho očích náhle zaplál oheň, který však zakrátko uhasil zbytek whisky, a plukovník brzy začal nesouvisle, bláznivě drmolit.

Tohle je tedy příběh žoldnéřů plukovníka Schirmera – nesčetných odpadlíků, kteří za Francii bojovali její špinavé války a padli v džunglích Indočíny – Schirmerových zabijáků, Lovců lebek.

JEDNA

KRVAVÉ ÚDOLÍ

Kapitola 1

Plukovník Schirmer si posunul maskovací képi do týla velké vyholené hlavy, již zdobila nejedna jizva, a pozoroval krajinu pod sebou. Ve slábnoucím světle toho nebylo příliš k vidění.

Nad bujnou zelení indočínské tropické džungle se vypínaly dva téměř rovnoběžné holé hnědé hřebeny. Táhly se od severu k jihu, přičemž na severním konci k sobě byly o něco blíž, a označovaly hranice dvacet kilometrů dlouhého údolí, do jehož neznámých zákoutí jeho muži – zvláštní výsadkový prapor Cizinecké legie – brzy vkročí.

Statný bývalý důstojník SS se smělou zjizvenou tváří, opálenou tropickým sluncem do tmavě hnědé barvy, se navzdory parnému vedru mimovolně otřásl. Za posledních osm let, kdy ho spolu s hrstkou bývalých esesmanů Francie přinutila bojovat ve svých válkách^1) v Indočíně, už hleděl na tisíce podobných scenerií, ale nikdy se nedokázal zbavit zlověstného pocitu a bázně, kdykoli se před ním rozprostřela další.

Vyvstávaly pořád tytéž otázky, psané horkou krví, na něž nebyly odpovědi. Co se skrývá v džungli? Kolik nepřátelských šikmých očí pozoruje právě v tuto chvíli letku vrtulníků? Kdo nebo co způsobilo lehký oblak šedého kouře na vzdáleném konci úzkého údolí? A co na ně tam dole čeká, na místě, kterému vyděšení francouzští vojáci začali přezdívat Krvavé údolí?

Krvavé údolí, olízl si Schirmer náhle suché rty a tiše ten název vyslovil, když se vrtulníky začaly snášet k zemi a jejich rádia hlasitě praskala. To jméno bylo výstižné. Dvakrát za poslední měsíc překročila vojska francouzské armády o síle praporu Červenou řeku a pochodovala na sever do údolí za ní směrem k hranicím válkou zmítané země s Čínou. Jejich úkolem bylo zjistit, co zamýšlejí Čínou podporovaní rebelové z Viet Minh. Strýček Ho^2) od Vánoc 1953 neuskutečnil žádnou větší bojovou akci proti Francouzům. Teď byl únor 1954 a do příchodu monzunu, kdy budou muset být zastaveny veškeré operace, zbývaly pouhé tři měsíce. A francouzské jednotky někde dvakrát beze stopy zmizely.

„Merde, alors!“ klel jednoruký plukovník Mercier, politický poradce legie a francouzský muž v pozadí v Indočíně, na poslední poradě před akcí. „Skoro dvě tisícovky mužů se nemůžou ztratit beze stopy, Schirmere! To není možné!“

Odulý, zarudlý Francouz s prohnanýma očima hleděl na velkého opáleného Němce, jehož maskovací uniforma nenesla žádné vyznamenání nebo označení hodnosti, pouze látková křídla parašutistů a stříbrné runy SS.

„Šlapky,“ použil výsměšný legionářský výraz pro pěchotu, „jsou strachem posraný až za ušima. Říkají tomu místu Krvavé údolí.“ Znechuceně našpulil rty pod tenkým vojenským knírkem a vyfoukl vzduch. „Radši by zastřelili svoje důstojníky, než by se tam vypravili. Ale to je jedno, Schirmere, nebudou muset. Místo nich si vy vezmete svou partu germánských hrdlořezů a vydáte se do údolí zjistit, co se tam děje. Já i ty bábovky na vrchním velení chceme vědět, co je na tomhle zatraceném kousku džungle tak důležitého, že strejda Ho dělá povyk kvůli dvěma praporům obyčejné francouzské pěchoty, zatímco deltu, plnou lákavých cílů, nechává na pokoji. Na severu se něco peče, Schirmere, to vám povídám – něco hodně zlého.“

„Schirmere!“

Německý plukovník odtrhl pohled od džungle a otočil se. Byl to Bílý Blesk, jeho americký zástupce. Příroda si s Washingtonem Leem Lincolnem Lightningem, někdejším příslušníkem 101. výsadkové divize armády Spojených států amerických, který zabil nadřízeného důstojníka a byl nucen dezertovat, ošklivě zahrála. Jeho obličej, třebaže bez očních víček, vypadal jako z armádního náborového plakátu – důvtipný, odhodlaný, s příjemně tvarovaným nosem a úzkou pevnou bradou – zkrátka dokonalý, až na jedinou věc. Od narození neměl na těle ani chloupek. Neměl žádné obočí a byl dočista plešatý.

„Co je, majore?“ vyštěkl Schirmer a okamžitě pustil z hlavy Merciera i údolí.

„Právě jsem dostal hlášení, že není žádná známka nepřátelské aktivity,“ odpověděl Američan svým typickým chladným a věcným tónem. „Pokud tam dole nějaký žlutý huby jsou, jsou dobře schovaný.“

„To jsou vždycky, majore. Učiňte obvyklá bezpečnostní opatření. Jdeme tam. Nebudeme přistávat. Seskok z pěti metrů a upozorněte každého, ať si dá pozor na ty zatracené pundži.“3)

„Rozumím, šéfe,“ odvětil Američan a rychle zamířil v komíhajícím se vrtulníku za čekajícím radistou výsadkového oddílu.

Vrchní seržant Schulze, Schirmerův hlavní poddůstojník, vzdychl a vrátil pornografický časopis do ruksaku.

„Na co tolik cavyků, plukovníku?“ optal se s líným úšklebkem na široké, vždy dobře naladěné tváři. „Po tý porci hrachovky, co jsme měli včera, stačí jedna rána z mýho prdovýho kanonu a odfouknu strejčka Ho i se všema jeho šikmáčema až do Moskvy.“

Schirmer se usmál a nasadil si helmu.

„Ano, vy velkej mizero, celou dobu jsem na to myslel. Divím se, že tahle potvora ještě letí.“ Jeho hlas ztvrdl. „Tak, zabijáci, připravit k výsadku.“

Ve velitelském vrtulníku se všechno okamžitě začalo svižně a účelně hýbat. Veteráni zocelení šesti lety bojů v Evropě a osmi v Asii poplácávali své zásobníky k samopalům, aby se ujistili, že pevně drží, nadhodili si batohy na zádech, chytili se madel, zadrželi dech a připravili se k výskoku.

Schirmer se postavil do dveří. Uniforma se mu ve větru přitiskla k štíhlému, svalnatému tělu. Okamžitě byla vlhká potem z horka vystupujícího ze zelené masy džungle. Podíval se dolů a jako vždy v podobných chvílích se mu sevřel žaludek. Přistanou přímo mezi šikmookými? Ztěžka polkl a zapudil hrozivou myšlenku.

Pilot přitáhl cykliku. Nos vrtulníku se zvedl. Rychlost klesala, až se skoro vznášeli. Stroj začal divoce vibrovat, jako by se měl každou chvíli rozpadnout. Náhle spatřili proud šedého kouře, označující cíl, a dlouhou trávu ohnutou vichrem od vrtule až k zemi.

„Místo seskoku!“ vykřikl Schirmer do rachotu.

Vojáci se okamžitě zvedli a šourali se k otevřeným dveřím. Schirmer se pokusil nemyslet na to, že právě teď, jak se tam krčí, ho může mít některý z Vietnamců na mušce. Zvedl pravý palec na znamení, že se nacházejí přímo nad určeným bodem.

Letěli asi dvacet metrů nad zemí. Rychle se podíval nahoru. Výhled mu halily modré plameny šlehající z výfuků a panoval ohlušující randál. Celý prapor byl přímo nad cílem. Patnáct metrů… deset… Už nedokázal čekat. Vrtulník už visel prakticky nehnutě ve vzduchu. Zhluboka se nadechl.

„Alles für Deutschland!“ zvolal starý válečný pokřik Zbraní SS a vyskočil ze dveří.

Tvrdě dopadl na zem, překulil se a vstal se samopalem v pohotovosti. Všude kolem něj přistávali do vířící vysoké trávy a listí, zvedajícího se v divokém tanci pod řvoucí vrtulí, jeho muži, provedli stejný kotoul jako on a s namířenými zbraněmi prchali do úkrytu mezi stromy.

„První rota připravena k pochodu!“ zazpíval napravo od něj bublavý hlas. Byl to Pavouk, jinak poručík Kurtz, přeživší od 666. výsadkového praporu.

„Druhá rota připravena k pochodu!“ křikl kdesi před Schirmerem poručík Thiel, někdejší příslušník Leibstandarte.

Schirmer kývl hlavou na souhlas, ale neuvolnil sevření samopalu a očima hledal v džungli sebemenší náznak podezřelého pohybu.

„Holky z třetí roty jsou připraveny pohnout svýma sladkýma prdelkama,“ vřískl afektovaný zženštilý hlas. Poručík „Bukvice“ Petersen, původem z divize SS Totenkopf, nositel Rytířského kříže s dubovou ratolestí, se opravdu dostával do formy.

„Plukovníku Schirmere,“ ozvalo se poblíž jeho ucha nezdravé zaúpění Toda.

Schirmer se otočil na podpatku směrem k bývalému gestapákovi, který byl oficiálně politickým důstojníkem jeho jednotky, ale ve skutečnosti zastával i zde funkci mučitele. Mimoděk nakrčil znechuceně nos. Pobledlý obrýlený důstojník s ochablými vlhkými rty se krčil v trávě, jako by ho měl každou chvíli zastřelit nějaký šikmooký přízrak, a jeho křivé prsty si nervózně pohrávaly s talismanem pro štěstí – váčkem na tabák vyrobeným z kůže prsu černošky i s šedohnědou bradavkou.

„Co je, Tode?“ vyštěkl popudlivě.

„Právě jsem něco našel.“

„No to se poseru,“ zahlaholil Schirmer přes hluk vrtulníků, které se poté, co vyložily svůj náklad, opět zvedaly. „A co to je? Šťavnatá prdelka malýho chlapečka, co nad nima slintáte?“

„Ne, ne, nic takového, pane,“ odvětil spěšně bývalý učitel a silně zčervenal studem. „Víte, že jsem skoro normální. Nikdy bych…“

„Chčijte, nebo slezte z nočníku, člověče,“ přerušil ho Schirmer ostře. „Co jste našel?“

„Stopy.“

„Cože?“

Tod zopakoval, co právě řekl, zatahal Schirmera za rukáv a odvedl ho pár metrů stranou.

„Tam,“ ukázal na zdupanou trávu. „A nejsou to naše legionářské boty. To jsou stopy jejich sandálů.“

Plukovník Erwin Schirmer se nemusel ptát, kdo jsou „oni“, protože i on už cítil odporný zápach nuoc-mam, omáčky ze zkažených ryb, kterou si místní ochucovali rýži. Ten odér si nebylo možné splést.

„Šikmáči, šéfe?“ ozval se za ním klidný tichý hlas Bílého Bleska. Zatímco zvuk vzdalujících se vrtulníků pomalu utichal, Schirmer zasmušile přikývl.

„Vypadá to tak, majore,“ řekl pomalu.

„Co teď, pane?“ zatrylkoval Tod a skrz brýle se zlatými obroučkami si prohlížel džungli s neskrývaným znepokojením.

Schirmer hodně dlouho neodpovídal. Ostatní dva muži čekali a ticho rušilo jen ševelení vlhkého tropického vánku mezi stromy. Nakonec Schirmer potřásl hlavou, jako by se probouzel z hlubokého spánku.

„Ptáte se, co teď, Tode?“ zeptal se tiše. „Co jiného můžeme my žoldáci dělat než pochodovat, bojovat a zemřít?“ Jeho hlas zněl drsně. „Tak, vy váleční psi, chcete snad žít věčně?“ zařval. „Zabijáci – vpřed!“

Během pěti minut je všechny pohltila džungle a noc. Pochod do Krvavého údolí byl zahájen.

Kapitola 2

Nafoukanci, buzeranti a úchylové, zaklel v duchu plukovník Mercier a nakrčil nos nad vtíravou vůní parfému, která vyplňovala elegantní zlatobílý předpokoj s vysokým stropem. Svou jedinou rukou si prohrábl prošedivělé krátké vlasy a s opovržením si prohlížel štábní důstojníky v nažehlených uniformách, postávající v místnosti, a znechuceně si říkal, že celé velitelství je plné neschopných blbů.

Seděl prkenně stranou od ostatních a utvrdil se v tom, že jestli je válka v Indočíně prohraná, není to kvůli nedostatku bojového ducha na frontě, ale může za to přístup těchto marnivých pitomců v uniformách v Saigonu a jejich levičáckých politických šéfů v Paříži. Kolikrát už byl právě na tomto velitelství a slyšel vykládat o nejnovějším celkovém plánu, dokonalém do posledního detailu, stejně jak byli dokonalí plánovači. Le Clerc, De Lattre, Salan – všichni měli velké plány, plné slibných vyhlídek, ovšem založených na evropských zvyklostech, silniční síti a komunikacích, a nebraly v potaz prakticky neprostupnou džungli v severní Indočíně. Proto musely nevyhnutelně skončit krachem a plánovači byli nuceni odejít. Teď byl na řadě Navarre. I on byl přesvědčen, že může porazit strýčka Ho a generála Giapa, velitele povstaleckých oddílů na severu, svými opevněnými „ježky“. V jídelně vyšších důstojníků dokonce kolovaly řeči, že Navarre věří, že už rebely porazil – od ledna nedošlo k žádnému incidentu, až na ztrátu dvou praporů. Ale pro plukovníka Merciera byla už sama absence povstalecké aktivity důkazem, že se něco chystá. Vládl až příliš velký klid.

„Generál vás nyní přijme, plukovníku,“ vyrušil ho ze zamyšlení afektovaný hlas absolventa Saint-Cyr.

Mercier vzhlédl k mladému důstojníkovi, jehož ramena se zdánlivě hrbila pod zlatem lemovanou pobočnickou šňůrkou.

„Děkuji,“ vyštěkl, zvedl svou képi a bílé rukavice, které byly u štábu povinné, a následoval mladíkovy krátké krůčky.

Navarre přestal drbat siamskou kočku, která předla na masivním rokokovém stole, a usmál se na plukovníka, i když jeho tmavé oči nad skobou nosu se nerozzářily.

„Ah, mon cher Mercier de la Légion,“ vydechl. „Posaďte se, starý příteli.“ Mávnutím pěstěné ruky ukázal na jednu ze starožitných židlí s dřevěným opěradlem.

Z toho chlapa čiší osmnácté století, pomyslel si Mercier, když se Navarre natáhl pro cigaretu a zasunul ji do dlouhé slonovinové špičky.

„Nuže, Merciere, kde hoří?“ otázal se s hranou srdečností, když si zapálil ručně balenou cigaretu.

„Tady,“ odvětil tupě Mercier, sedící zpříma na tvrdé židli. Navarra to patrně pobavilo.

„V Indočíně nikdy nebyl větší klid.“

„Přesně.“

„Co má tohle znamenat, můj drahý příteli?“ otázal se Navarre.

Mercier na něj zpříma pohlédl. Za tím samým stolem viděl sedět Navarrovy předchůdce se stejným výrazem naprosté sebejistoty v samolibých tvářích, co věřili, že vyhráli válku, zatímco Ho plánoval další úder, kterým svrhne francouzskou moc na Dálném východě.

„Jsem tu už od roku 1945, generále, a aniž bych se chtěl chlubit, myslím, že dokážu vycítit, kdy se Vietnamčíci k něčemu chystají.“ Poklepal si na stranu dlouhého nosu. „Věřím tomuhle a ne tomu, co hlásí vzdušný průzkum.“

„No,“ zasmál se Navarre, „obávám se, že tentokrát váš nos, můj drahý příteli, ať je jakkoli obdivuhodný, čímž jsem si jist, nasál špatnou vůni.“

Vstal, usadil si kočku na levou ruku a ukázal na velkou mapu Indočíny za svým stolem, posetou změtí modrých a červených značek.

„Podívejte se na tohle, Merciere. Mé opevněné ježky pokrývají celý sever. Kontrolují všechny silnice vedoucí do Číny a zároveň slouží jako základny pro výpady proti nepřátelským základnám a zásobovacím trasám. Ať si na ně Ho zaútočí, jestli chce. Jenom pozice u Dien Bien Phu upoutá celou divizi vietnamských bojovníků, jestli ne víc.“ Zářivě se usmál na Merciera, který si zachovával kamennou tvář. „Dejte mi ještě rok, můj milý, a budu připraven přejít do ofenzivy. V roce 1955 to se strýčkem Ho skoncuji jednou provždy.“

„1955, mon Général!“ vybuchl Mercier. „Myslíte si, že Ho bude čekat tak dlouho, obzvlášť teď, když Giap dostává tuny americké výzbroje, kterou Číňani ukořistili v Koreji!“

S Navarrem Mercierův výbuch ani nehnul. Vlídně podrbal předoucí kočku a zase se posadil.

„No a? Co asi Ho s tou výzbrojí bude dělat, když navíc blokujeme všechny cesty ze severu? To mi řekněte, můj drahý Merciere.“

„Nevím, generále, a právě to mě na tom nejvíc štve. Ale tenhle klid a zmizení dvou praporů mě znepokojuje. Něco se děje,“ řekl trochu zoufale. „Vím to!“

Navarre se na legionářského plukovníka shovívavě usmál.

„Doslechl jsem se, že jste na sever poslal ty vaše skopčácký zabijáky, Merciere.“

„Někdo by měl těmhle řečem zatnout tipec,“ odfrkl plukovník. „Na tomhle velitelství, generále, se nějak moc žvaní.“

„To už je v povaze štábu, Merciere. Štábní důstojníci jsou stejné drbny jako staré panny z venkova. Ale prozraďte mi, čeho doufáte, že s vašimi Němci dosáhnete, he?“

Apatický tón z Navarrova hlasu se náhle vytratil a Mercier věděl proč. Velící generál neschvaloval zvláštní metody lovců hlav. Na jeho choulostivý žaludek byly příliš drsné.

„Mají dva úkoly, pane,“ odpověděl Mercier ocelovým hlasem, jako vždy připraven bránit prapor, který před osmi lety vybudoval a který považoval za jistý druh soukromého vojska, které používal k prosazení vlastních dalekosáhlých plánů. „Zaprvé zjistit, co se stalo s dvěma zmizelými prapory. Zadruhé…“ zaváhal.

„No tak, Merciere, ven s tím.“

„Zadruhé, pane, pokusit se odhalit nepřátelské úmysly.“

Navarre byl náhle zcela ve střehu.

„Merciere, už jsem vám řekl, že jsme nepřítele prakticky porazili. Má strategie je účinná. Chováte se jako stará bába, co pod každou postelí vidí zloděje.“

Mercier zrudl, ale mlčel.

„Dobrá. Vyslal jste své Němce do terénu a je příliš pozdě to zarazit.“ Pohlédl přímo na brunátného důstojníka. „Ale řeknu vám jedno. Jestli se tam na severu dostanou do maléru, budou se z toho muset vysekat sami, nebo nést následky. Nebudu mrhat životy dobrých Francouzů, abych zachránil bandu německých hrdlořezů. Je to jasné, Merciere?“

Mercier se ze všech sil ovládal.

„Entendu, mon Général,“ odvětil neochotně.

„Bon!“ Navarre přestal hladit kočku a zahleděl se do papírů. „Můžete jít, plukovníku.“

Mercier strnul v pozoru a pomyslel si, že všechno pěkně podělal. Schirmer, dvě stě kilometrů daleko od nejbližší francouzské základny a hluboko v srdci nepřátelského území, si bude muset pomoci sám. Navarre mu nedá ani vrtulníky, aby ho odtamtud vytáhly. Pokud se Schirmer dostane do potíží, bude se muset probojovat ven pěšky v jednom z nejnáročnějších terénů na světě.

Kurva, kurva, kurva, nadával zběsile v duchu. Navarrovi však řekl jen „Bonjour, mon Général“ a vyšel ze dveří.

Generál ani nevzhlédl, ale siamská kočka šťastně předla a ve lstivé šelmovské tváři jí zářil vítězný škleb.

Table of Contents

copyright

titul

Poznámka autora

JEDNA

KRVAVÉ ÚDOLÍ

Kapitola 1

Kapitola 2