Erika Jarkovská

BOJOVNÍCI DÚHY

Pomsta bojovníkov

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Erika Jarkovská 2013

Design © Koruna design 2013

Cover photo © Tomasz Zajda and adrenalinapura, Fotky&foto

Slovak edition © Vydavateľstvo KORUNA s.r.o.

ISBN:978-80-89681-28-0

VENOVANIE:

Venované Čirikavom, Javapajom a Zunom.

Ďakujem priateľke Eve Ave Šrankovej za jej neoceniteľnú pomoc a veľkú podporu.

MOTTO:

Kmeň za kmeňom a národ za národom odjakživa putujú ako vlny po mori. To je jediný poriadok prírody, preto je ľútosť zbytočná. Čas zániku môže byť vzdialený, ale určite príde, lebo ani Biely Muž, s ktorým šiel jeho Boh a hovoril s ním ako s priateľom, nemôže byť výnimkou v spoločnom osude ľudí. To je dôvod, prečo musíme byť všetci bratmi.

Seattle, náčelník Duwamishov, 1855

PREDHOVOR AUTORKY:

Pri vykreslení indiánskych kmeňov juhozápadu USA, spomenutých v príbehu, sa opieram o dostupné informácie z Wikipédie ako aj iných knižných zdrojov. Išlo mi o priblíženie ich života, zvykov, náboženstva a histórie ako takej. Preto spomínaná bojová história Čirikavov je všeobecne aj históriou Apačov, ku ktorým patrili. Poľnohospodárska zdatnosť, ktorou vynikajú Javapajovia, sa prejavuje aj pestovaním plodín u susedných Pimov. Hierarchia v indiánskej rodine je sčasti prepožičaná z hierarchie Zunov. Náboženské obrady, ktoré v knihe opisujem – rituál s hadmi, posvätné kivy – patria k Hopiom.

Verím, že to príbehu nijako neuškodilo, a čitateľom, pridŕžajúcim sa presných faktov, sa týmto ospravedlňujem. Na konci knihy čitateľ nájde aj Vysvetlivky pojmov a výrazov, kde je objasnený význam tých, o ktorých som predpokladala, že nemusia byť všeobecne známe.

Významné postavy:

Mercedes Perezová – Mexičanka, mladá žena

Starý muž –beloch, Starý Hrb, u Zunov nazývaný Mahuapp

Malý Jim – zlatokop

Domingo Heredia – starosta Los Nogales

José Ramirez – Mexičan, povaľač a vrah

Dave Bretnall – vodca bandy

Ed a Jerry Blackovci – bratia, členovia Bretnallovej bandy

Fred Buttler – člen Bretnallovej bandy

Benjamin Sutter – mladík, u Indiánov nazývaný Kukuričný Vlas

Patrick O´Riley – šerif Williams Creeku

Starý Sam – osadník

Thomas a Dorothy Russtonovci – starší manželský pár

Sir Arthur Spencer – profesor

Billy Bob – profesorov sluha

Michael Marshall – novinár

Ša-eškiši – Desať Vlkov, náčelník Čirikavov

Vah-mayan – Jastrabie Oko, náčelník Javapajov

Vanatan – Pieseň, Vah-mayanova stará matka, liečiteľka

Talayé – Tichá Laň, Vah-mayanova nevlastná sestra

Tama-nhé – Pokojná Rieka, Talayina matka

Nen-hašthe – Búrkový Oblak, bojovník z kmeňa Javapajov

Rah-ša-teke – Malý Biely Oblak, bojovník z kmeňa Zunov

Nakač-hinni – Divoký Vietor, bojovník z kmeňa Zunov

1.

Ú t e k

(Misia Santa María del Batuco, Sonora, Mexiko)

Jún 1860

Spustnutá miestnosť bez okien páchla potuchlinou, močom a zvratkami. Osvetľovalo ju zopár podomácky vyrobených sviečok.

Do klbka schúlená postava v kúte sa strhla. Strapatá mladá žena s očami napuchnutými od plaču vyľakane pozrela k dverám. Jej uši zachytili zvuk cinkania ostrôh o kamennú dlažbu starej misie, zvyknutej načúvať modlitbám jezuitov, nie hulákaniu vzbúrencov. Žalúdok sa jej zavlnil. Rýchlo sa pozbierala zo zeme, pevnejšie si utiahla opasok na nohaviciach a napravila franforce rozdriapanej blúzky, aby ako-tak zahalila doráňané poprsie, plné modrín a jaziev po zuboch.

Zrakom zavadila o páchnuci slamník. Prišla na ňom o dar, ktorý – podľa slov jej matky – malo hrdé dievča venovať milovanému mužovi. Hrdosti jej zostalo dosť. Zmenila sa až na zúrivosť. Odhodlanie skoncovať s nechutným prasaťom v mužskej koži zaplavilo celú jej bytosť, všetky myšlienky, a zmobilizovalo aj zvyšok síl. Nie, už nie, preboha! To radšej umriem! Zastrájala sa. Tretíkrát už neunesie poníženie ani váhu spoteného tela či uslinené ústa so smradľavým dychom. Skrivila tvár do grimasy pri pomyslení na neprítomný pohľad muža, nedbajúceho na jej zúfalé vzlyky a prosby, na šmátranie jeho hrubých prstov, mliaždiacich jej prsia, lono a každým dotykom spôsobujúcich novú bolesť. Naplo ju na zvracanie, ale nemala už čo vyvrátiť.

Vzala do ruky prichystaný kameň a prikradla sa k dverám. S búšiacim srdcom čakala na príchod vodcu vzbúrencov. Rezké kroky zastali, závora na vonkajšej strane dvier zašramotila do ticha. Pritlačila sa chrbtom o kamennú stenu, zdvihla obe ruky nad hlavu a zatajila dych.

Dovnútra vošiel statný muž. „Lasička moja, kdeže si? Už som sa ťa nevedel...“

Z celej sily sa zahnala a s tlmeným výkrikom ho ovalila po hlave. Vzápätí ešte raz. Zapotácal sa, stonajúc sa otočil. Neveriacky vypliešťal oči na kameň v jej rukách, ktoré sa už nanovo dvíhali. Spravil krok vpred, zachrčal a zvalil sa na chrbát, až na dlážke zadunelo jeho ťažké telo. Rýchlo pribuchla dvere.

„Už zase, Rodrígo? Šetri tú malú cundru, nech sa z nej ujde aj ostatným!“ Okoloidúci muž sa zarehotal, jeho kroky zanikli v chodbe.

Dievčina uchopila muža za čižmy a s námahou ho odtiahla k slamníku. Nestarala sa, či žije. Zaujímali ju už iba jeho zbrane. Dlhoval jej ich. Prišla sem kvôli nim a zaplatila za ne až privysokú cenu. Zo šatky v kúte vybrala jedinú náhradnú blúzku, náhlivo si ju prezliekla. Do batôžka vhodila pištole, ktoré vytiahla mužovi spoza opaska. Dýku si zastokla za pás. Po malom zaváhaní mu vyzliekla aj krátky kabátec a pribalila ho k zbraniam. Opatrne odchýlila dvere, chvíľu načúvala zvukom za nimi, potom vykročila do tmavej chodby. Obozretne sa vyhla miestnosti, slúžiacej na bohoslužby, z ktorej k nej prenikalo mihotavé svetlo sviec ako aj výdatné chrápanie asi päťdesiatich podgurážených chlapov. Sála bola prepojená s vysokou vežou so zvonicou a viacerými menšími miestnosťami podobnými tej, z ktorej utiekla. Pred dvesto rokmi azda slúžili synom božím ako spálne. Dnes v nich už iba po kútoch škrabotali potkany a strašili netopiere.

Bežala chodbou, osvetlenou sviecami horiacimi v stojanoch po jednej strane steny, cupitala bosými nohami takmer nečujne – cestu k východu si pamätala dobre. Dvere, vedúce na trávnaté priestranstvo, boli dokorán otvorené. Iba pár krokov od nich jej odrazu cestu zatarasila silueta mužskej postavy. Od prekvapenia tlmene vykríkla, prudko zastala, pošmykla sa na dlažbe a zviezla sa neznámemu rovno k nohám, takmer sa ho dotkla chodidlami. Okamžite sa pustila do cúvania, odtláčala sa dlaňami aj pätami, len aby bola čo najďalej z jeho dosahu.

„Kamže, kam, maličká?“ spýtal sa chlap, týčiaci sa nad ňou ako bralo. „Azda si nás už chcela opustiť?“

Podišiel k dievčine, sklonil sa, zdrapil ju za vlasy a nútil postaviť sa. Odrazu zachripel, vypúlil oči. Jasne videla ich lesk blízko svojej tváre. Potom sa na ňu zvalil, takmer ju pridlávil. So stonaním sa snažila dostať spod ťažkej hory mäsa, zaprela sa doňho a s vypätím síl ho odvalila nabok. Blúzku mala na prsiach zakrvavenú.

Chlap vedľa nej chrčal, v hrdle mu hvízdalo, neveriacky vypliešťal oči, dlaňami si pridržiaval rukoväť dýky vbodnutej poniže srdca.

„Ty suka...“ dostal zo seba s penou na ústach. Pokúšal sa ešte niečo povedať, ale z hrdla mu vyšli už iba pridusené pazvuky.

Mladá žena mu ešte roztrasenou rukou chvatne vytiahla dýku, pozbierala sa na nohy, ale pre istotu si ju už za pás nezastokla. Panebože, pomyslela si s hrôzou, neprešla ešte ani štvrťhodina a už som zabila dvoch chlapov! Ale rýchlo sa spamätala. Na výčitky nebolo času. Zazdalo sa jej, že kdesi v zadných chodbách začula kroky. Vybehla von, prebehla malým trávnatým priestranstvom so zrúcaninami hradieb, rozbitými schodmi aj ďalším nádvorím a ponáhľala sa k najbližšiemu kamennému múru opevnenia, ktorý oddeľoval misiu od okolitého sveta. V tme začula fŕkať kone povstalcov. Všimla si ich pri príchode do misie. Boli priviazané k žrdiam pri vstupnej bráne, ktorou musela prejsť. Bola za ňou sloboda a vykúpenie. Vydýchla si.

„Miguel, si to ty?“ začula nad hlavou nesmelý, takmer chlapčenský hlas.

Preľakla sa, srdce sa jej rozbúchalo ako zvon.

„Odpovedz, Miguel! Si to ty?“

Mlčala, iba mocnejšie zovrela v dlani dýku a pritlačila sa chrbtom o drsný múr. Neďaleko nej zoskočila na zem postava. Vyrútila sa na ňu. Zahnala sa a udrela nepriateľa rukoväťou dýky.

Neznámy zreval a oboma rukami si chytil tvár. Nečakala, kým sa spamätá. Z celej sily ho kopla do rozkroku, až ho od bolesti prehlo, vykríkol piskľavým hlasom a klesol na zem. Pre istotu mu uštedrila ešte jeden poriadny kopanec, potom ho prevalila na brucho. Chudé ruky mu vykrútila a zviazala opaskom z vlastných nohavíc. Strhla mu šatku z krku a ako sa dalo, napchala mu ju do úst. Prevrátila ho na chrbát a obkročmo mu prisadla brucho. Až potom sa mu prizrela.

Zo skrvavenej tváre na ňu pozerali prestrašené, zaslzené oči sotva pätnásťročného chlapca. Chrčal do šatky, v nosných dierkach mu bublala krv, dusila ho v krku. Chvíľu na neho prekvapene pozerala.

„Bolo ti treba pridávať sa k povstalcom?!“ zahriakla ho namiesto ospravedlnenia a mala chuť vyfackať ho za to, že bol ešte iba chlapcom. „Stráži tu s tebou ešte niekto?“

Pokrútil hlavou a niečo nezrozumiteľne huhňal.

„Vezmem si tvoje gate a čižmy, rozumel si mi? Ani sa nepohni, lebo ti, prisahám, ešte niečo odfaklím!“ zasipela mu do tváre, hroziac mu nožom.

So zdesením v očiach jej zopárkrát prikývol.

Znovu ho prevrátila, stiahla mu čižmy aj pastierske nohavice, spevnené po celej dĺžke vo švíkoch kovovými cvokmi.

„Moje si môžeš nechať,“ zašomrala a prikryla mu obnažený zadok súkennými nohavicami. Zrakom zavadila o sombrero ležiace na zemi. Bez opýtania si ho privlastnila. Chlapec medzitým niečo vytrvalo huhňal, mykal hlavou aj rukami a kopal nohami.

„Adios!“ zašomrala. Odviazala jedného z koní, upokojujúco ho potľapkala po pysku, vyhupla sa na jeho neosedlaný chrbát a len čo sa dostala za bránu misie, mocnými štuchancami do slabín pohnala koňa do cvalu.

Po chvíli sa v diaľke za jej chrbtom ozvala streľba. Nemala sa za čím obzerať. Vraník pod jej vytrvalým poháňaním zrýchlil do šialeného trysku. Nedbala na bolesť v doráňanom lone. Chcela čo najskôr ďaleko utiecť od miesta, kde prišla ku krajanom s toľkou nádejou a slepou vierou o pomoc. Ešte odhodlanejšie si zaumienila ísť za tým, kvôli čomu opustila svojich blízkych. Horšia než potupa dnešnej noci môže byť už iba smrť, pomyslela si trpko a nahlas sa rozplakala. Úľava, ktorá sa konečne dostavila, jej uvoľnila stiahnuté hrdlo a do ticha sa z neho predral prenikavý žalostný výkrik.

Utekaj, Mercedes! Bež! Rýchlo, rýchlo! Počula volať niečí nástojčivý hlas vo svojej mysli.

*

Malý Jim už nechcel byť štvancom. Kvôli tomu bol ochotný uveriť hocičomu. Do rána sa mu snívalo, že nájde poklad. Hoci mal doteraz šťastie, zlato, ktoré naryžoval, malo byť oproti nemu iba nepatrnou odrobinkou. Sen prebudil jeho poverčivosť. Nocoval v Malom kaňone a ráno mu pohľad zablúdil k jaskyniam nad hlavou. Po celý čas, ktorý trávil v Huachuca horách, si uvedomoval ich existenciu. Nikdy mu ani len nenapadlo, aby tam hore niečo hľadal. Ale skutočnosť, že dnes mu jaskyne pripomínali obrovské oči, vábiace ho pohľadom do svojich zákutí, považoval za vnuknutie vyššej moci. Krv sa mu rozprúdila nedočkavosťou.

O pol hodiny už so sebou vliekol všetko náčinie potrebné pre zlatokopa: kovovú panvicu, čakan, veľké sito, lopatku, metličku, prikrývku, lano aj vak s proviantom. Chcel sa v jaskyniach zdržať niekoľko dní. Uvedomil si, že sa ani nenajedol a hlad ho pomaly premieňal na zúrivého psa.

Odrazu mu úzky chodník zatarasil mladý Indián, takmer ešte chlapec. V dlani zvieral primitívny nôž, prebodával ho nenávistným pohľadom a niečo nezrozumiteľne hatlal. Malý Jim na neho chvíľu pozeral, sám prekvapený rovnako ako Indián. Potom sa zamračil. Nemal rád, keď sa jeho plánom niečo stavalo do cesty. Rýchlo zhodil všetok náklad a bez zaváhania odistil zbraň. V chlapcovom pohľade na okamih zbadal ten istý výraz, aký nedávno uvidel v očiach svojho grošovaného koňa, keď ho krátko pred smrťou pohládzal po pysku. Mal ho rád, ale kôň bol starý, doslúžil. Zlatokop aj teraz urobil, čo považoval za nutné. Ibaže tentoraz ho súcit zďaleka obišiel.

Keď sa o niekoľko hodín vracal späť, bezduché telo prekročil bez toho, aby mu venoval pozornosť. Eufória z objavu v jaskyniach mu zatemnila myseľ, dajúc jeho nohám krídla. Necítil nič okrem istoty, že urobil dobre, keď uveril svojmu snu...

2.

S m r ť   M a l é h o   J i m a

(Los Nogales, Gadsdenovo územie)

Jún 1860

Hostinský sa vracal k barovému pultu. Chvíľu sa venoval cestujúcim z dostavníka, ktorí nedávno narušili letargiu v hostinci. Obyvatelia Nogalesu vždy so záujmom čakali, koho privezie konský záprah. Atmosféra sa však rýchlo vrátila do normálu, keďže sa ich príchodom nestalo nič, kvôli čomu by štamgasti mali cudzincom venovať viac pozornosti, než svojim pohárom.

Pestrofarebný záves na dverách sa odhrnul a dovnútra vošiel malý chlapík, zaprášený od hlavy až po päty. Zložil si z hlavy širák a na celý hostinec prenikavo zaškrečal: „Hej, Pedro, nalej starému psovi, nech si prepláchne hrdlo!“

Vrátil sa Malý Jim. Patril k húževnatým zlatokopom, ktorí sa vytrvalo plahočili pustatinami. Máčali si končatiny v studených vodách, dlhé týždne prežívali vďaka fazuli a plesnivému chlebu – iba kvôli okamihu, keď ich oči zabolí vytúžený záblesk na dne panvice. Mnohí aj do týchto končín prišli s vidinou zbohatnutia. Rozliezali sa ako nákaza po celej Kalifornii a Novom Mexiku. Opustili svoje rodiny, živobytia, prešli stovky míľ za neistou nádejou. Tí, čo mali šťastie, tu už dávno neboli. Tí zbabelí už len čakali na zlatokopov návrat, aby sa potvrdila ich krčmová teória, že v Huachuca nie je zlato, ktoré by stálo za námahu. Ale Malý Jim im zakaždým zobral ilúzie.

Aj teraz tu sedeli. So zatajeným dychom a natiahnutými krkmi sledovali, ako hrčovitými prstami položil na pult žlté zrnko. Niektorí sa priplichtili ako psy, poklepávali ho po chrbte na privítanie – poniektorí aj úprimne.

„Nalej všetkým ako vždy!“ rozkázal Pedrovi. „Nesklamem kamarátov, dnes si opäť vypijú na moje zdravie!“

„Vidím, že šťastie bolo opäť tvojím sprievodcom,“ usmial sa hostinský a ligotavé zrnko schoval v záhybe zástery.

Zlatokop dopil ďalšiu pintu piva, spokojne zamľaskal a schuti si zopárkrát odgrgol.

„Starosta je doma?“ spýtal sa, keď si spakruky utieral ústa.

Hostinský prikývol a potlačil nutkanie na ďalšiu otázku rovnako ako potrebu informovať Malého Jima, že starosta nie je v týchto dňoch sám. Už tri dni sa mu v dome rozvaľuje neznámy Mexičan, akýsi José Ramirez. Nenaznačil mu, že aj ten tu sedí pri poháriku guarapa. Ani nemohol, pretože Mexičan nespustil oči zo zlatokopa odvtedy, ako vstúpil do lokálu. A tak Malý Jim ukázal chrbát všetkým prekvapeným kamarátom, ktorí – ako inokedy – čakali na jeho bohaté zážitky, a odišiel z krčmy.

V najvzdialenejšom kúte zadymeného hostinca sedel pri stole čudný starý muž. Starec vyzeral ako belošská napodobenina Indiána. Po odchode zlatokopa sa odlepil z lavice a jeho kostnatá postava v ošúchanom kabáte sa pretisla pomedzi stoly k východu.

Malý Jim rezko vykračoval po ceste smerom k príbytku starostu. Nohy mu poháňalo vedomie, že konečne zmizne z tohto miesta, čo sa mu na viac ako rok stalo väzením. Ale za chyby sa platí, tak je to odjakživa. Jeho banda sa živila vykrádaním bánk na stredozápade. Čoskoro sa preto stali lákavou korisťou pre lovcov odmien. Lenže v bande došlo k šarvátkam a Malý Jim zapustil korene v neznámom Nogalese, domnievajúc sa, že sa medzi toľkými Mexičanmi stratí. Zmýlil sa. Starosta Heredia si za svoje mlčanie nechal štedro platiť. A tak sa predchádzajúci rok zlatokopa zmenil na usilovnú snahu o vykúpenie.

Mocne zabúchal na dvere. Otvorila mu škaredá babizňa a voviedla ho do priestrannej miestnosti. Cez nezastreté okná prúdil dovnútra vánok a prinášal osvieženie nastávajúcej noci. O masívny stôl sa opieral statný, asi päťdesiatročný Mexičan. Biela košeľa so širokými rukávmi mu zakrývala brucho a siahala do pol stehien.

„Dios mío, Malý Jim!“ zahučal prekvapene a ponúkol zlatokopovi miesto na sedenie. Hneď na to pokynul babizni, aby odišla. Jej nohy zacupkali po kamennej dlažbe.

Malý Jim čosi nezrozumiteľne zamumlal – pozdrav mu očividne uviazol v krku ako kosť z ryby. Na okamih zaváhal, napokon prijal miesto aj pohár vody a hltavo sa napil.

„Stalo sa niečo, že si sa za mnou tak ponáhľal?“ vyzvedal starosta.

Hrdlo zlatokopa sa ešte viac stiahlo, svoju odvahu očividne nechal stáť pred domom. Pohniezdil sa a nepokojne pozrel smerom k dverám.

„To je len Carlita! Je príliš hluchá, aby niečo počula, a príliš sprostá, aby tomu rozumela,“ ubezpečoval ho starosta.

Malý Jim vybral z vnútorného vrecka kabáta malú fľaštičku a opatrne ju položil na stôl.

Starosta po nej hneď chňapol.

„Por Dios!“ vydýchol blažene a oči mu zažiarili zlatým odleskom. „To je všetko, viac už nemáš?“ vyzvedal bez náznaku vďaky, pripomínajúc mužovi pred ním: „Je len otázkou času, kedy sa tu usadí šerif z Tucsonu. Ešte budeš potrebovať veľa takýchto fľaštičiek!“

Malý Jim ho nemal rád. Ani jeho podpichovanie či nenásytnú chamtivosť. Potlačil nutkanie skríknuť: kedy už budeš mať dosť?!, aj chuť rozbiť mu mäsité ústa.

„Tentoraz som našiel niečo výnimočné,“ zamrmlal bez nálady. Mal už predávania sa plné zuby.

„Teda sem s tým!“ Starosta sa nedočkavo naklonil ponad stôl.

„Nie tak rýchlo, dohodneme sa inak.“

Mexičan sa vystrel, akoby ho niečo uštiplo do tučného zadku. „Čo znamenajú tieto reči?“

Malý Jim prepočul podráždenie v jeho hlase. „Našiel som...” hlas sa mu opäť zadrhol. „V živote som niečo také nevidel,” vysúkal napokon zo seba. „Ale viac ti poviem, až budem mať konečne odporúčanie k tvojim známym v Mexiku, ako sme sa dohodli.“ A čakal na reakciu. Starosta sa už rok iba vyhováral. Raz to bola občianska vojna, raz iné vzbury v Mexiku, stále mu čosi bránilo, aby stratil za neho u príbuzných slovko, dve. Malý Jim už nedbal na nepokoje, ani výhovorky.

„Tak čo si našiel, že si z toho taký vyjavený? Nemal si zase iba dajaké vidiny?“ zamračil sa starosta.

Tentoraz vyskočil zlatokop. Prudko pritom narazil do hrany stola. Bolesť a hnev mu vohnali krv do vyschnutých líc. Vybuchol: „Nemusel som sa vrátiť, ibaže kam by som šiel? Do Tucsonu, do Diega? Obesili by ma na prvý strom, ani do troch by som nenarátal! Aj v Mexiku budem len ďalší nenávidený americano.“

„Calla! Tíško!“ krotil ho starosta. „Pochop ma, Malý Jim...!“

„Ty ma skús pochopiť!” prerušil ho zlatokop. „Ech, dopekla! Mal som si to ešte premyslieť!“ mávol znechutene rukou a znovu sa posadil.

„Pomôžem ti, ako som sľúbil.” Heredia chlácholivo tľapkal mäsitou dlaňou kostnaté plece zlatokopa, hoci sa od zvedavosti celý rozochvel. „Choď sa vyspať, zajtra všetko preberieme!“

Malý Jim bol veľmi unavený. Vidina postele, v ktorej sa nenatiahol viac ako tri mesiace, a vypité pivo, čo mu kalilo myseľ, mu bránili v úsudku. Ľutoval už, že sem chodil. Vstal. „Zajtra ti prinesiem dôkaz, ktorý ťa presvedčí. Adios!” zamrmlal roztrpčene a rýchlo opustil dom.

Hneval sa na seba, ale napokon strčil ruky do vreciek a vykročil pustou ulicou na opačný koniec Nogalesu. Len čo prekročil prah svojho domca, pustil starostu z hlavy. Zajtra bude premýšľať, až zajtra, dnes sa konečne poriadne vyspí...

Starosta uvoľnil dlažbový kameň vedľa kozuba a z malej priehlbiny vytiahol dva mešteky. Spokojne ich poťažkal v dlani a opatrne k nim pridal aj fľaštičku. Kameň vrátil späť a špáry starostlivo zatrel popolom. Na tvári mal spokojný úsmev. Čoskoro sa vráti do Mexika, kúpi si peknú usadlosť. Ak Malý Jim netáral, možno si kúpi aj niečo z panstva Carlosa Monteza! Až sa bál domyslieť, čo by to pre neho znamenalo!

Odrazu sa prudko rozleteli dvere, až sa strhol. Na prahu sa na špičkách a pätách provokačne húpal Mexičan, s palcami ležérne zastrčenými za širokým opaskom.

„Dios! José, vyľakal si ma!“ Hoci veľmi nerád, ponúkol návštevníkovi miesto na sedenie.

Mladý muž sa neunúval s pozdravom. V rohu miestnosti stála stolička s vysokým operadlom, zvalil sa na ňu a vyložil nohy na dosku stola, až mu zacinkali ostrohy na čižmách. Skríženými rukami zakryl krikľavý ornament na košeli, nezakryl však arogantný pohľad, prepichujúc ním starostu spod striešky klobúka.

Heredia ten pohľad neznášal. Ani ružovkastú jazvu, ktorá Josému ešte viac zdeformovala od prírody široký nos. Bolo ťažké odhadnúť myšlienky tohto nevyspytateľného muža. „Kde si sa túlal, amigo? Napiješ sa niečoho?“ vľúdne sa snažil prelomiť napäté ticho.

Table of Contents

Titulná strana

1.

2.