Kristina Ohlssonová

SEDMIKRÁSKY

Kniha Zlín / 2013

Copyright © Kristina Ohlsson, 2010

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Luisa Robovská, 2013

ISBN 978-80-87497-41-8

ISBN 978-80-7473-133-4 (ePub)

ISBN 978-80-7473-134-1 (mobi)

Obsah

NA POČÁTKU

SOUČASNOST

Pátek 22. února 2008

Stockholm

Středa 27. února 2008

Stockholm

Bangkok, Thajsko

Stockholm

Bangkok, Thajsko

Stockholm

Čtvrtek 28. února 2008

Stockholm

Bangkok, Thajsko

Stockholm

Pátek 29. února 2008

Bangkok, Thajsko

Stockholm

Stockholm

Bangkok, Thajsko

Sobota 1. března 2008

Stockholm

Neděle 2. března 2008

Bangkok, Thajsko

Stockholm

Pondělí 3. března 2008

Úterý 4. března 2008

Podzim 2008

Stockholm

Bagdád, Irák

Autorčino poděkování

NA POČÁTKU

Nikdo nemůže mít pocit většího bezpečí.

Ta zelená kvetoucí louka jí vždycky patřila. Nebylo nijak těžké ji získat. Stačilo jen přenechat podkrovní pokoj jejich venkovského domu sestře. Nechápala, jak její sestra mohla na takovou dohodu přistoupit, vždyť to byl docela obyčejný podkrovní pokoj. Nahlas však nic neřekla, aby si to sestra náhodou ještě nerozmyslela a nepožadovala něco víc.

Louka přímo navazovala na jejich zahradu a byla zarostlá hustou divokou trávou. Když byla malá, dosahovaly jí konečky trávy až po bradu, avšak teď v dospělosti to bylo sotva po pás. Když po louce ladným krokem procházela a pohledem hledala kvítí, které by utrhla, tráva jí hladila nohy. Potřebovala ticho, jinak by kouzlo neúčinkovalo. Hledala sedm různých druhů kvítí, které si dá večer pod polštář. Tak se to o letním slunovratu dělá, aby ho ve snu spatřila. Muže, za něhož se provdá.

Když jako malá trhala kvítí poprvé, věřila tomu a sestra si ji dobírala.

„Ty chceš určitě vidět Viktora,“ posmívala se jí.

Už tehdy byla naivní a hloupá. Nezáleželo jí na Viktorovi, nýbrž na někom úplně jiném. Bylo to její tajemství.

Od té doby ten obřad praktikovala každý rok.

Teď už byla samozřejmě příliš velká na to, aby takovým pověrám věřila, a přesto to pro ni bylo důležité. A krom toho neměla na práci nic lepšího, konstatovala trpce v duchu. Rodiče pokaždé trvali na tom, že slunovrat budou slavit v ústraní na venkově, což jí působilo čím dál větší utrpení. Letos byla navíc pozvaná na oslavu ke kamarádce Anně, jejíž rodiče pořádali velký večírek a dovolili svým dětem, aby si i ony pozvaly své kamarády.

Otec jí však plány překazil.

„Budeme slavit jako vždycky. Všichni společně. Dokud u nás bydlíš, budeš slunovrat trávit s námi.“

Při těch slovech se jí zmocnila doslova panická hrůza. Copak otec nechápe, že to přehání? Bude trvat desítky let, než bude vůbec moct pomyslet na vlastní bydlení. Sestru, kterou nikdy nikdo na žádný večírek nepozval, ani nenapadlo se za ni přimluvit. Sestře na venkově s rodiči nic nechybělo, a dokonce se zdálo, že jí je příjemná společnost těch podivných hostů, kteří po setmění vycházeli ven ze sklepa a usazovali se na verandě, kde matka pro jistotu vždy předem stáhla žaluzie, aby dovnitř bylo vidět co nejméně.

Nenáviděla je. Na rozdíl od zbytku rodiny nedokázala k těm zuboženým, zapáchajícím lidem, kteří nebyli schopni vzít život do vlastních rukou, cítit náklonnost ani soucit. Copak se nezmůžou na nic jiného, než se schovávat u nich ve sklepě? To jim opravdu stačí tak málo? Ona by se s takovým málem nespokojila. Vlastně nebyla spokojená nikdy. Nikdy a s ničím.

„Miluj bližního svého,“ promlouval jí do duše otec.

„Člověk by měl být vděčný za to, co má,“ přizvukovala mu matka.

Ona je však už dávno přestala poslouchat.

Všimla si ho, právě když trhala čtvrtou květinu. Zřejmě ze sebe vypravil nějaký zvuk, jinak by ho vůbec nezaregistrovala. Rychle odtrhla soustředěný pohled od lučního kvítí a otočila se. Oslnilo ji slunce, takže viděla jen tmavou siluetu. Nezahlédla, kdo to je, ani nedokázala odhadnout jeho věk.

Rukou si zastínila oči a přimhouřila je. Teprve nyní ho poznala. Viděla ho před pár dny s otcem, když večer přivedl nové hosty. Byl vyšší než většina ostatních. Ne starší, jen vyšší. A také mohutnější. Měl ostře řezané vystouplé čelisti a široká ústa, díky nimž vypadal jako americký voják z nějakého filmu.

Jeden druhého bez hnutí pozorovali.

„Co děláš venku? Máš být ve sklepě,“ poučila ho se zdviženým nosem, ačkoli věděla, že jí nerozumí.

Nikdo z jejich hostů neuměl švédsky.

Protože muž dál mlčel a nehýbal se, povzdychla si a znovu se pustila do trhání kvítí.

Zvoneček.

Kopretina.

Vtom za sebou zaznamenala pomalý pohyb. Ohlédla se, aby se podívala, kam má muž namířeno, a zjistila, že přistoupil blíž.

Jednou byla s rodiči na Kanárských ostrovech. To bylo poprvé a naposledy, co jeli na normální dovolenou k moři. Tamní ulice byly plné toulavých psů, kteří obtěžovali turisty, ale otci se je dařilo odhánět.

„Kšc,“ zasyčel pokaždé a hodil jim kámen opačným směrem, aby odlákal jejich pozornost.

Většinou se mu to povedlo. Pes se rozběhl za kamenem a nechal je na pokoji.

Ten muž na louce jí ty toulavé psy připomněl. V jeho očích bylo cosi nevypočitatelného, nedefinovatelného. Snad dokonce zlomyslného. Znejistěla. Náhle nevěděla, jak se zachovat. Hodit kamenem nepřicházelo v úvahu. Letmý pohled směrem k domu ji pouze utvrdil v tom, co dobře věděla: že rodiče se sestrou odjeli do města pro čerstvé ryby. To byla další takzvaná tradice, kterou si vymysleli, jen aby udrželi zdání normální rodiny. Ona s nimi jako vždy jet odmítla, raději si chtěla v klidu natrhat kytičku.

„Co chceš?“ vyhrkla podrážděně. A taky trochu bázlivě. Na svůj instinkt se mohla spolehnout a dobře věděla, co to je skutečné nebezpečí. Všechny smysly jí napovídaly, že musí okamžitě ovládnout situaci. Pevně sevřela ruku v pěst a cítila, jak ji stonky květin škrábou do dlaně. Chyběla jí už jen jedna. Sedmikráska. Pěkná, ale plevel, jak říkával její otec.

Mladík mlčky postoupil ještě o pár kroků blíž, až od ní byl sotva na dva metry. Po tváři se mu pomalu rozlil široký úsměv. V tu chvíli pochopila, o co mu jde.

Její nohy byly rychlejší než myšlenky. Morkem kostí jí projel útěkový reflex a rozběhla se. Byla ani ne dvě stě metrů od domu a nahlas volala o pomoc. Její kvílivé výkřiky však pohltilo ticho louky. Suchá zem utlumila dusot jejích pružných nohou, stejně jako těžkou ránu, když ji po pouhých pár krocích povalil na zem. Jako by si byl od začátku jistý, že mu neunikne, a náskok jí dopřál jen proto, že ho její útěk vzrušoval.

Otočil ji na záda a začal z ní strhávat šaty. Počínal si tak systematicky, až jí blesklo hlavou, že to určitě nedělá poprvé. Bránila se jako zvíře, avšak marně.

Když bylo po všem a ona ležela plačící v kráteru, který svými těly vyhloubili ve vysoké trávě, věděla, že se s tím nikdy nevyrovná. V zatnuté pěsti, jejíž klouby měla rozdrásané tím marným zápasem, ještě stále svírala kytičku lučního kvítí. Náhle ji pustila, jako by se o ni spálila. Teď už jí k ničemu nebyla. Už věděla, čí tvář se jí bude zjevovat ve snu.

Zaslechla zvuk blížícího se auta rodičů, ale stále ještě nebyla schopná vstát. Pozorovala mraky na obloze, které jako by si hrály na honěnou. Vypadalo to, že na světě se nic nezměnilo, ačkoli ten její byl navždy v troskách. Ležela tam do té doby, než ji rodiče začali hledat. Když ji nakonec nalezli, už to však nebyla ona, nýbrž někdo úplně jiný.

SOUČASNOST

„Pánbůh dal, pánbůh vzal

otcem naším navždy zůstal.

Jediným cílem jeho

jest blaho lidu všeho.“

Stockholm

Alex Recht svolal ihned po obědě svůj vyšetřovací tým do Lví koule. Fredrika vklouzla do dveří přesně ve chvíli, kdy se chystal poradu zahájit. Alex si všiml, že Fredrika teď vypadá o něco čileji než ráno. Pohledu na Pedera se raději vyhýbal. Zatím mu ještě nevysvětlil, proč ho odvolal zpět na stanici, pouze mu prostřednictvím Ellen vzkázal, aby prošel tipy od veřejnosti, které mají k případu Ahlbinových, ačkoli jich zas tolik nebylo, neboť média prozatím nezveřejnila jména mrtvých.

„Takže,“ zahájil Alex poradu. „Jak jsme na tom?“

Fredrika s Joarem si vyměnili letmý pohled, načež Joar pohlédl na Pedera, který mu přikývnutím naznačil, aby začal. Joar tedy v krátkosti shrnul, co dnes zjistili, a na závěr neopomněl zdůraznit přesvědčení manželů Ljungových, že se Ahlbinovi stali obětí vraždy.

„Takže na tom pořád trvají?“ zeptal se Alex a opřel se o židli.

„Ano,“ ozvala se Fredrika. „A mají pro to vcelku logický argument.“

Alex mlčky povytáhl obočí.

„Ahlbinovi je pozvali na večeři. Kdyby se právě dozvěděli, že jim zemřela dcera, tak by tu návštěvu přece zrušili, ne?“

Alex se napřímil.

„Dobrá úvaha,“ uznal zamyšleně. „Ačkoli podle dopisu na rozloučenou věděl o té tragédii jen on. V tom případě by nebylo nijak divné, že Marja Ahlbinová působila po telefonu normálně.“

„Ljungovi ale celou tu věc s úmrtím dcery zpochybňují,“ dodal Joar. „A jestli o ní paní Ahlbinová věděla, nebo ne, není vůbec jisté.“

„To, jestli je jejich dcera opravdu mrtvá, si přece můžeme snadno ověřit, ne?“ namítl Alex pochybovačně.

„To jistě,“ přitakala Fredrika. „Opatřili jsme si kopii úmrtního listu z danderydské nemocnice. Podle něj bylo příčinou úmrtí předávkování drogami a evidentně fetovala už několik let. Lékaři dokonce kontaktovali policii, ta se tím však dál nezabývala, jelikož nic nenasvědčovalo cizímu zavinění. Stále ale nevíme, kdo o její smrti informoval rodiče. A taky se zdá, že nikdo z rodinných známých neměl nejmenší tušení, že brala drogy.“

„Zaujalo mě, že vztah Ljungových a Ahlbinových poněkud ochladl,“ změnil Alex téma. „Vysvětlili vám proč?“

Fredrika chvíli otálela s odpovědí.

„Jak se to vezme,“ začala nejistě. „Připadalo mi, že o tom nechtějí moc mluvit, a taky jsem tomu nepřikládala tak velkou váhu.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Fredrika si odkašlala a sekretářka Ellen Lindová si cosi zapsala do poznámkového bloku.

„Tak dobře,“ ujal se znovu slova Alex. „Jaký navrhujete další postup? Osobně si myslím, že bychom ze všeho nejdřív měli vyslechnout další přátele a známé. Nemůžeme se přece spoléhat na výpověď dvou lidí.“

Netrpělivě zavrtěl hlavou.

„Co ještě víme o úmrtí jejich dcery?“ zeptal se zamyšleně. „Je na něm něco divného?“

„Zatím jsme neměli čas to blíž prozkoumat,“ vložil se do hovoru Joar. „Ale chci, pardon, chceme se na to podívat teď odpoledne. Pokud k tomu tedy máme důvod.“

Alex tiše ťukal propiskou do stolu.

„Navrhuju to udělat jinak. Fredriko, co máš odpoledne v plánu?“

Fredrika překvapeně zamrkala, až by se mohlo zdát, že na chvilku usnula.

„Potřebuju přeložit něco z arabštiny,“ odvětila. „Už jsem ti o tom říkala. Jinak nic nemám.“

„Z arabštiny?“ zopakoval Peder nedůvěřivě, aby vůbec něco řekl.

„Ten muž, co ho našli u univerzity, měl u sebe několik zmuchlaných papírů popsaných arabským písmem.“

„Když už jsme u toho,“ navázal Alex a pohlédl na Fredriku, „máme nějaké podezření, že by šlo o úmyslné zabití?“

„To ne,“ zavrtěla Fredrika hlavou. „Lékař, který provedl ohledání těla, k ničemu takovému nedošel. Ale ještě se čeká na soudní pitvu.“

Alex přikývl.

„Jak tě znám, nezabere ti to celé odpoledne. Co bys řekla tomu, kdybys pokračovala s úmrtím Liny Ahlbinové a napsala mi o něm krátkou zprávu, abychom v tom měli jasno? Nemyslím si, že přijdeš na něco převratného, ale rád bych v tom měl pořádek.“

Fredrika se opatrně usmála a skoro se neodvažovala podívat se Joarovým směrem. Co když je jako Peder a nesnese konkurenci? Zatím si na něj nestihla vytvořit názor, ačkoli na první dojem působil sympaticky. Velmi sympaticky. Letmý pohled jeho směrem ji však uklidnil. Joar vypadal naprosto nevzrušeně. Zdá se, že její první dojem byl tedy správný.

„Ráda se na to podívám,“ souhlasila, „jenom dneska nemůžu být v práci dlouho.“

„To nevadí,“ dodal Alex rychle. „Můžeš klidně pokračovat zítra.“

Peder mu věnoval tázavý, zmatený pohled. V Alexovi to vřelo vzteky a musel několikrát polknout, aby se uklidnil.

„Já s Joarem navštívíme farnost, kde Ahlbinovi pracovali,“ oznámil. „Dopoledne mi volal jejich farář, že je nám plně k dispozici. Vyslechneme ho a potom se rozhodneme, jak postupovat dál. Uvidíme, jestli je do toho zapletený ještě někdo nebo jestli opravdu můžeme věřit tomu, že pachatelem byl Jakob Ahlbin. A taky se budeme modlit, abychom do večera našli jejich druhou dceru Johannu.“

„A co já?“ zeptal se Peder. Snažil se, aby jeho hlas nezněl dotčeně, což se mu však nepodařilo.

„Ty se máš ve dvě hodiny dostavit k vedoucí personálního oddělení,“ odvětil Alex ostře. „A být tebou, byl bych tam včas.“

Pederovi se rozbušilo srdce.

„Ještě něco?“ zeptal se Alex.

Joar chvíli váhal, nakonec se však přece jen ozval:

„Máme takový dojem, že v tom bytě ve skutečnosti nebydleli,“ podotkl.

„Cože?“

Joar očima hledal podporu u Pedera, ten však zarytě civěl do zdi.

„Je to jen takový pocit,“ dodal Joar. „Ten byt působí strašně neosobně, jako by jim snad sloužil jen k reprezentaci.“

„Tak to taky prověříme,“ odvětil Alex. „Třeba měli ještě chatu nebo tak něco. A možná ani nemusí být psaná na ně, ale na některou z dcer. Fredriko, mohla by ses na to taky podívat?“

Přesně ve dvě hodiny se Peder s neblahým tušením dostavil k vedoucí personálního oddělení Margaretě Berlinové. Ještě stále měl v paměti Alexův tvrdý pohled. Než ho Margareta Berlinová pozvala dál, nechala ho několik minut čekat před dveřmi kanceláře. O co tady sakra jenom jde?

„Pojďte dál a zavřete za sebou dveře,“ vyzvala ho poté svým nenapodobitelným chraplavým hlasem, jenž byl nejspíš důsledkem množství vypité whisky a zvyšování hlasu na podřízené.

Peder udělal, co mu řekla. Ta vysoká mohutná žena v něm budila velký respekt. Vlasy měla sice ostříhané úplně nakrátko, přesto vypadala žensky. Pokynula mu, aby se posadil.

„Anna-Karin Larssonová. Říká vám to jméno něco?“ spustila tak zostra, až sebou Peder trhl.

Zavrtěl hlavou a polkl.

„Ne,“ odpověděl a nejistě si odkašlal.

„Opravdu ne?“ zeptala se o něco přívětivěji paní Berlinová, avšak oči se jí zlobně leskly. „To jsem si mohla myslet.“

Na okamžik se odmlčela, než pokračovala:

„Ale máte rád skořicové rohlíčky, viďte?“

Peder si téměř s úlevou oddychl. Jestli jde jen o tuhle hloupou historku, bude to mít rychle za sebou. Pořád však nevěděl, kdo je Anna-Karin Larssonová.

„No,“ začal Peder a nasadil šibalský úsměv, který, jak věděl, zabírá na ženy v každém věku. „Jestli jde o ten incident s rohlíčky dneska ráno, tak jsem tím nemyslel nic špatného.“

„To mě skutečně uklidňuje,“ odvětila paní Berlinová suše.

„Opravdu,“ rozhodil Peder bezstarostně rukama. „Jestli se někomu zdálo, že jsem se vyjádřil trochu, ehm…, jak bych to řekl…, trochu vulgárně, tak se samozřejmě omlouvám.“

Margareta Berlinová si ho mlčky měřila pohledem. Peder její pohled opětoval.

„Říkáte trochu vulgárně?“ zopakovala.

Peder poněkud znejistěl.

„No, možná dost vulgárně?“

„To bych řekla. Opravdu nerada slyším, že se Anna-Karin po pouhých pár týdnech u nás setkala s takovým hulvátstvím.“

Peder sebou trhl. Anna-Karin Larssonová. Tak se tedy jmenuje ta aspirantka, před kterou se dnes ztrapnil?

„Samozřejmě za ní zajdu a omluvím se jí,“ vyhrkl tak rychle, že se div nezakoktal.

Margareta Berlinová ho zarazila zdvihnutou rukou.

„S tím pochopitelně počítám,“ pravila důrazně. „Omluva je ale v této situaci tak samozřejmá, že k nápravě nestačí.“

Do prdele. Proč to ta slepice musela hned žalovat na personálním oddělení?

Jako by mu Margareta Berlinová četla myšlenky, dodala:

„A nemyslete si, že mi to prozradila Anna-Karin.“

„Že ne?“ zeptal se pochybovačně Peder.

„Ne. Byl to někdo jiný, komu vaše chování také připadalo krajně nevhodné,“ odvětila paní Berlinová a naklonila se nad stůl s ustaraným výrazem. „Jste v pořádku, Pedere?“

Ta otázka ho natolik zaskočila, že úplně oněměl. Margareta Berlinová rezolutně zavrtěla hlavou.

„Takhle to dál nejde,“ prohlásila hlasitým a zřetelným tónem, jakým se obvykle oslovují děti. „Já i komisař Recht víme, že jste měl poslední rok a půl osobní problémy. To vás však bohužel neomlouvá. Vaše chování přestává být únosné. Ten dnešní incident s rohlíčky byla takříkajíc poslední kapka.“

Peder měl co dělat, aby se nerozesmál. Demonstrativně zdvihl obě ruce.

„Počkejte…“

„Ne,“ okřikla ho paní Berlinová a udeřila pěstí do stolu takovou silou, že Pederovi téměř připadalo, jako by se otřásla zem. „Už jsem čekala dost dlouho. Chtěla jsem zakročit už po vánočním večírku, kdy jste Elin plácl po zadku, ale pak jste si to mezi sebou vyříkali a já jsem si myslela, že vám došlo, že jste zašel příliš daleko. Jenže to jsem se zřejmě spletla.“

V místnosti se rozhostilo ticho a v Pederovi se začala vzdouvat vlna námitek. Musel se přemáhat, aby se nahlas nerozkřičel.

To je tedy nespravedlnost. Toho hajzla, co na něj žaloval, by nejradši uškrtil.

„Zařídila jsem vám místo v jednom kurzu rovnoprávnosti, který by vám snad mohl otevřít oči, Pedere,“ prohlásila Margareta Berlinová.

Když spatřila Pederův výraz, rychle pokračovala:

„Už jsem rozhodla a nebudu o tom diskutovat. Buď na ten kurz půjdete, nebo to budu muset hnát výš. A taky jsem vám domluvila schůzku s psychologem.“

Peder otevřel ústa, ale vzápětí je zase zavřel. V obličeji byl rudý jako rak.

„Jakožto vaši nadřízení nemůžeme takovéto hulvátské chování akceptovat. Je to naprosto nepřípustné,“ prohlásila paní Berlinová pevným hlasem a podala Pederovi přes stůl list papíru. „Policie ve svých řadách opravdu nepotřebuje sexisty. Tady máte vypsané časy toho kurzu.“

Peder měl sto chutí zařvat, aby si tím papírem vytřela svůj tlustý zadek, a bouchnout za sebou dveřmi. Pak si však vzpomněl, že o celé záležitosti ví i Alex, který má na tom spiknutí zřejmě také podíl. Jednu ruku zatnul tak, až mu zbělaly klouby, a druhou si vzal papír, který mu Margareta Berlinová podávala.

„Ještě něco?“ dostal ze sebe.

Paní Berlinová zavrtěla hlavou.

„To je prozatím všechno. Počítejte s tím, že vaše chování ke kolegyním budu bedlivě sledovat. Pokuste se to brát jako nový začátek, jako druhou šanci. Mohlo by vám to pomoct, hlavně ten rozhovor s psychologem.“

Peder přikývl a beze slova zamířil ke dveřím, přesvědčený o tom, že kdyby v místnosti zůstal jen o vteřinu déle, nejspíš by tu krávu zabil.

Pátek 22. února 2008

Stockholm

Jakob Ahlbin přednášel jako vždy s velikým zápalem. Netušil, že brzy zemře a že to je poslední přednáška jeho života. Měl za sebou dlouhý den, který však uběhl nebývale rychle. Publikum mu naslouchalo se zájmem, což ho hřálo u srdce.

Když o pár dní později pochopil, že je vše ztraceno, v duchu si promítl právě tuto poslední přednášku, jež sehrála rozhodující roli. Napadlo ho, jestli snad při zodpovídání závěrečných dotazů neprozradil, že ví něco, co by vědět neměl. Ale ne. Až do okamžiku své smrti byl přesvědčen o tom, že katastrofu nemohl nijak odvrátit. Ve chvíli, kdy na spánku zaregistroval dotyk chladné lovecké pistole, už bylo po všem. To však neznamenalo, že by necítil hluboký smutek, že jeho život musí skončit. Mohl toho tomuto světu ještě tolik dát.

Přednášel už tolikrát, že si ani všechny své přednášky nepamatoval, a dobře věděl, že je nadaný řečník. Průběh přednášek a také otázky posluchačů se opakovaly. Měnilo se jen publikum. Někteří posluchači přicházeli na doporučení, jiní si k němu našli cestu sami. Na tom Jakobovi nezáleželo. Roli přednášejícího si užíval tak jako tak.

Na úvod obvykle promítal fotografie člunů. Možná to byl laciný trik, ovšem jak dobře věděl, nechaly ty snímky jen málokoho chladným. Tucet lidí tísnících se v maličkém člunu na širém moři, den za dnem, týden za týdnem vyčerpanějších, odevzdanějších osudu. Před nimi na obzoru se jako nedosažitelný sen rýsuje Evropa.

„Myslíme si, že víme, o co jde.“ Těmi slovy obvykle začínal. „Že se to odehrává v jiném světě, že nám se nic podobného nikdy nestalo a stát nemůže.“

Nenápadným kliknutím vyměnil snímek a za jeho zády se objevila mapa Evropy.

„Lidská paměť bývá někdy krátká,“ povzdychl si. „Neuvědomujeme si, že před pouhými několika desítkami let zuřila v Evropě krutá válka a lidé v panice prchali z jedné země do druhé. Zapomínáme i na to, že před půldruhým stoletím se přes milion Švédů rozhodlo opustit Švédsko a začít nový život v Americe.“

Rukou si pročísl vlasy a na chvíli se odmlčel, aby se ujistil, že mu publikum věnuje maximální pozornost. Poté dalším kliknutím vyměnil fotografii a na plátně za ním se objevili herci Max von Sydow a Liv Ullmannová ve filmovém zpracování známého románu Vilhelma Moberga Emigranti.

„Milion lidí,“ zopakoval o něco hlasitěji. „Nemyslete si, že hrdinové tohoto filmu snad spatřovali v pouti do Ameriky něco jiného než trest. Kdyby mohli, zůstali by samozřejmě v rodném Švédsku. Zamyslete se nad tím, co by se asi muselo stát vám, abyste spálili všechny mosty, vzdali se svého dosavadního života a začali nový život na neznámém kontinentu bez jediné koruny v kapse a s majetkem, který se vejde do jednoho zatraceného kufru.“

Slovo zatracený zvolil Jakob úmyslně. Klející kněz je něco nevídaného.

Moc dobře věděl, kdy může očekávat odpor. Někdy přicházel už při pohledu na hlavní hrdiny Emigrantů Karla-Oskara a Kristinu, jindy o něco později. A dnes to bylo právě při slově zatracený. Jeden mladík v přední řadě se zatvářil obzvlášť rozhořčeně a ve chvíli, kdy chtěl Jakob pokračovat, zdvihl ruku.

„Promiňte, že vás přerušuju,“ začal zajíkavým hlasem, „ale jak to sakra můžete srovnávat?“

Jakob dobře věděl, co bude následovat, avšak naoko nechápavě svraštil čelo.

„Švédové, kteří emigrovali do Ameriky, tam přece dřeli jako koně. Oni tu zemi pomohli vybudovat. Naučili se anglicky a přijali tamní kulturu. Okamžitě si sehnali práci a sami se o sebe postarali. Zato přistěhovalci, které máme dneska ve Švédsku, nehnou ani prstem. Bydlí si na svých sídlištích a ani je nenapadne učit se švédsky. Jenom vesele pobírají příspěvky a na práci kašlou.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Do duší přítomných posluchačů se jako zlý duch vkradly obavy, aby se nestrhla hádka, a u některých i strach z odhalení, že se ztotožňují s mladíkovým názorem. Místností se šířilo tiché mumlání. Jakob chvíli vyčkával. Dlouho se snažil přesvědčit politiky, kteří mu ještě naslouchali, že takovéto smýšlení a frustraci nelze nechávat bez povšimnutí.

Mladík si založil ruce na prsou, bojovně vystrčil bradu a mlčky čekal na knězovu odpověď. Jakob mu úmyslně neodpověděl hned a tvářil se, jako by se s takovým názorem setkal poprvé. Ohlédl se na fotografii za sebou a potom znovu upřel pohled do publika.

„Myslíte si, že o tohle jim šlo? Že za tohle zaplatili 15 000 dolarů, jen aby se dostali z válkou sužovaného Iráku? Opravdu si myslíte, že snili o životě v chátrajícím paneláku na předměstí? Že si přáli bydlet s dalšími deseti dospělými v třípokojovém bytě, den za dnem, bez práce a bez rodiny? Sami? 15 000 dolarů. Tolik je to stálo. Jednoho.“ Pro ilustraci vztyčil ukazováček.

„Domníváte se, že si ve své nejbujnější fantazii dokázali představit, do jaké izolace tu budou uvrženi? Že se lékaři v lepším případě uchytí jako taxikáři a lidé s nižším vzděláním budou úplně bez práce?“

Bez náznaku obvinění upřel pohled na mladíka, jenž se před chvílí tak rozohnil.

„Myslím, že měli úplně stejné představy jako Karl-Oskar a Kristina. Čekali, že to bude jako přijet před sto lety do Ameriky. Říkali si, že pro člověka, který je ochotný poctivě a tvrdě pracovat, se vždycky práce najde.“

Jakobův pohled utkvěl na mladé ženě se skelnýma očima, která v ruce žmoulala kapesník.

„Domnívám se,“ pokračoval zvolna, „že jen velmi málo lidí by dobrovolně nečinně sedělo v panelákovém bytě, kdyby měli jinou možnost. To je můj názor, ke kterému jsem dospěl během své dlouholeté práce,“ dodal.

V tu chvíli došlo ke zlomu. Jako ostatně ve většině případů. Publikum ani nedutalo a poslouchalo se stále rostoucím zájmem. Jakob se pustil do vyprávění o přistěhovalcích, kteří přišli do Švédska v průběhu posledních dvaceti let, a na promítacím plátně se střídal snímek za snímkem. Byly to až bolestně ostré fotografie zachycující muže a ženy tísnící se na korbách nákladních aut směřujících z Turecka do Evropy.

„15 000 dolarů. Tolik dnes v Iráku stojí pas, cesta a minulost. Síť převáděčů zasahuje do celé Evropy a je zvláště rozvětvená v ohniscích ozbrojených konfliktů.“

„Co myslíte tou minulostí?“ otázala se žena z publika.

„Příběh potřebný pro žádost o azyl,“ vysvětlil Jakob. „Převáděč vám poradí, co musíte přesně říct, abyste vůbec měli šanci dostat povolení k pobytu.“

„15 000 dolarů?“ zeptal se pochybovačně jiný posluchač. „To je přece hrozně moc peněz. To je to opravdu tak drahé?“

„Lidé, kteří tyhle služby poskytují, vydělávají obrovské peníze,“ vysvětloval trpělivě Jakob. „Je to krutý a strašně nespravedlivý obchod. Ale zároveň, navzdory své brutalitě, vcelku pochopitelný. Evropa se před lidmi v nouzi uzavřela. Jediná cesta, jak se do ní dostat, je ta nelegální, ovládaná zločinci.“

Vzduchem zavířil roj rukou a následovala jedna otázka za druhou. Nakonec přišla na řadu i ona mladá dívka, která křečovitě svírala kapesník. Přes oči jí splývala přerostlá zrzavá ofina, která jí dodávala dojmu anonymity. Lidi jako ona člověk nikdy nedokáže později popsat.

„Copak to nikdo nedělá jen ze solidarity?“ zeptala se.

S takovou otázkou se Jakob během svých přednášek dosud nesetkal.

„Vždyť ve Švédsku i v jiných evropských zemích existuje spousta organizací pomáhajících uprchlíkům. To opravdu žádná z nich nepomáhá žadatelům o azyl dostat se do Švédska?“ pokračovala. „Lepším a humánnějším způsobem, než jaký nabízejí převáděči?“

Jakob tu otázku chvíli vstřebával, než odpověděl. Vlastně nevěděl, co na to říct.

„Pomáhat lidem do Evropy ilegální cestou by byl trestný čin. Ať už si o tom myslíme cokoli. Něco takového je proti zákonu, což, myslím, odradí i ty nejšlechetnější dobrodince.“

Poté se opět odmlčel a po chvíli přemýšlení pokračoval:

„Ovšem slyšel jsem, že by se to možná mohlo změnit. Doneslo se ke mně, že existují lidé, kteří s uprchlíky soucítí natolik, že by je dokázali dostat do Evropy za podstatně nižší částku. Ale jak říkám, nevím o tom nic konkrétního.“

Jakob se znovu odmlčel a v duchu se pomodlil k Bohu, aby to byla pravda. Přitom mu o něco povyskočil tep.

Přednášku zakončil jako vždy slovy:

„Myslím, že se nemusíme obávat, že by na světě existovala spousta lidí, jejichž největším přáním je žít bez práce a trvalého bydliště na předměstí Stockholmu. Musíme se však zamyslet nad něčím jiným. Co všechno je schopný udělat otec, aby zajistil bezpečnou budoucnost pro své děti? Čeho všeho je pro zlepšení svého života schopný člověk, který o všechno přišel?“

Zatímco se Jakobu Ahlbinovi po skončení přednášky dostávalo mohutného potlesku, na stockholmském letišti Arlanda právě přistával na pravidelné lince z Istanbulu Boeing 737. Kapitán mikrofonem oznámil, že venku jsou minus tři stupně a večer lze očekávat sněžení. Poděkoval cestujícím a vyjádřil přání, aby i v budoucnu využili služeb stejné letecké společnosti. Poté letuška pasažéry požádala, aby zůstali připoutáni, dokud nezhasne světélko znázorňující bezpečnostní pás.

Ali napjatě poslouchal, nerozuměl však ani angličtině, ani druhému jazyku, kterým byla zřejmě švédština. Po zádech mu stékal pot a košile, kterou si koupil těsně před odletem, se mu lepila na záda. Nechtěl se opírat o sedadlo, ale zároveň se bál na sebe poutat pozornost tím, že by seděl v předklonu, jak tomu bylo při cestě z Bagdádu do Istanbulu. V průběhu prvního letu se ho letušky několikrát ptaly, jestli je všechno v pořádku a nechce něco k jídlu nebo pití. Ali pokaždé jen zavrtěl hlavou, hřbetem ruky si otřel pot ze spodního rtu a zavřel oči. Přál si, aby už byl v cíli a konečně si mohl vydechnout.

Sužoval ho strach. Rukama křečovitě svíral područky a měl pevně semknuté rty. Snad po sté se rozhlédl po letadle ve snaze uhodnout, který z cestujících je pověřený ho doprovázet. Kdo je ona záhadná osoba, která cestuje s ním, jen aby na něj dohlédla, zda dělá všechno přesně podle úmluvy? Kdo je oním stínem, kterého si najal jeho osvoboditel? Kvůli němu. A kvůli všem ostatním. Aby se i druzí, kteří získali možnost vycestovat do Švédska za tak velkorysých podmínek, dostali do země bez problémů.

Falešný pas měl Ali zastrčený v náprsní kapse košile. Původně ho měl v příručním zavazadle, avšak když mu letuška ukázala nápis vysvětlující, že sedí u nouzového východu, a tudíž nesmí mít tašku pod sedadlem, nýbrž v horní zavírací přihrádce, téměř propadl panice. Chtěl mít pas stále u sebe.

Třesoucíma se rukama rozepnul zip tašky a chvíli mu trvalo, než tu knížečku s tvrdými deskami, která zapadla až na dno, našel. Popadl ji, zastrčil si ji do náprsní kapsy a teprve potom svěřil tašku čekající letušce.

Pokyny ohledně příletu do Švédska byly zcela jasné. V žádném případě nesmí požádat o azyl přímo na letišti a před výstupem z letadla se také nesmí zbavit pasu ani ho dát svému doprovodu. Pas jedné země ležící u Perského zálivu obsahoval vízum opravňující ke vstupu do země za účelem služební cesty. Jeho neznalost angličtiny by prý neměla být překážkou.

Letadlo nečekaně měkce dosedlo na přistávací plochu z tvrdého zmrzlého asfaltu a blížilo se k příletové hale.

„Co se stane, jestliže se mi to nepodaří?“ zeptal se Ali své spojky v Damašku, která mu tuto velkorysou možnost nabídla.

„Nedělej si starosti,“ odvětil muž s pousmáním.

„Musím to vědět,“ trval na svém Ali. „Co se stane, když nějaký z úkolů nesplním? Mluvil jsem s jinými lidmi, kteří se také chystají do Švédska. A ti mají úplně jiné podmínky.“

Muž se zamračil.

„Myslel jsem, že jsi vděčný, Ali.“

„To samozřejmě jsem,“ ujistil ho Ali rychle. „Jen bych chtěl vědět…“

„Nebuď tak zvědavý,“ přerušil ho muž ostře. „A za žádných okolností o tom nesmíš nikomu říct. Nikdy. Soustřeď se jen na jedno: dostaň se do Švédska tak, jak jsme to naplánovali, a následně splň svůj úkol. Pak se zase shledáš se svou rodinou. To přece chceš, ne?“

„Víc než cokoli jiného.“

„Dobře. Tak tolik nepřemýšlej a víc se snaž. Jinak bys taky mohl být strašně nešťastný.“

„Nešťastnější, než jsem teď, už být nemůžu,“ zašeptal Ali se skloněnou hlavou.

„Ale můžeš,“ odvětil muž tak chladným hlasem, až se Alimu strachy zatajil dech. „Co kdybys přišel o celou svoji rodinu, Ali? Nebo oni o tebe? Největší ne štěstí je samota, to si pamatuj.“

Ali zavřel oči a věděl, že na ta slova nikdy nezapomene. Dobře poznal, co je to výhrůžka.

Když procházel pasovou kontrolou na letišti, znovu si na ona slova vzpomněl. Teď už neexistovala žádná jiná cesta než ta, která mu umožnila nechat svůj dosavadní život navždy za sebou.

Středa 27. února 2008

Stockholm

Domácí skořicové rohlíčky, které dnes členové kriminalistického oddělení dostali k dopolední kávě, vypadaly jako něco úplně jiného. Peder Rydh si vzal hned dva a s úšklebkem strčil loktem do svého nového kolegy Joara Sahlina. Ten se zatvářil nechápavě a sám si nabídl jen jeden.

„Péro,“ prohodil Peder jednoslovně a zdvihl rohlíček do vzduchu, aby si ho Joar mohl prohlédnout.

„Prosím?“ zeptal se Joar a pohlédl mu zpříma do očí.

Peder si ukousl půlku rohlíčku a s plnou pusou vysvětlil:

„Vypadá úplně jako zvadlý péro.“

Nato se posadil vedle nové aspirantky, která nastoupila k nim na patro teprve před pár týdny.

Peder měl za sebou těžký podzim a zimu. Od té doby, co oslavil první narozeniny svých dvou synů tím, že odešel od jejich matky, to s ním šlo z kopce. Ne v práci, nýbrž v soukromí. Jeho bývalá kolegyně a milenka Pia Nordhová ho odmítla s vysvětlením, že má někoho jiného.

„Tentokrát to vypadá vážně, Pedere,“ řekla mu. „Nechci zničit něco, z čeho mám tak dobrý pocit.“

Peder si jen posměšně odfrkl a v duchu si pomyslel, jak někdo může brát vážně vztah s takovou ženskou, jako je Pia, měl ovšem tolik duchapřítomnosti, že nahlas neřekl nic. Alespoň prozatím.

Od té doby, co se s ním Pia přestala stýkat, se mu nedařilo najít si jiný objekt zájmu, což ho frustrovalo. To se však nyní změnilo. Nové policejní aspirantce sice mohlo být nanejvýš pětadvacet let, ale vypadala vcelku vyspěle. A hlavně: byla tu nová, takže se k ní ještě nestihly donést všechny historky, které o Pederovi kolovaly. Že podváděl manželku a nakonec ji opustil, stejně jako jejich roční dvojčata, která zradil hned dvojnásobně, když si během své už tak zkrácené rodičovské dovolené uvědomil, že být s dětmi doma není nic pro něj, a tuto úlohu znovu přenechal jejich matce, která se po roce těžkých poporodních depresí konečně vrátila na částečný úvazek do práce.

Peder se ke své nové kolegyni posadil co možná nejblíž, avšak tak, aby tím nevzbudil pozornost. Velice dobře ovšem věděl, že sedí až moc blízko. Kolegyně si nicméně neodsedla, což si Peder vyložil jako dobré znamení.

„Dobré rohlíčky,“ poznamenal s úklonem hlavy.

Aspirantka měla krátce střižené kudrnaté vlasy, které jí neposedně trčely na všechny strany. Kdyby zároveň neměla tak hezký obličej, nejspíš by vypadala jako rozcuchaný troll. Peder se rozhodl zariskovat a nasadil ten nejdrzejší úsměv, jakého byl schopen.

„Nepřipomínají ti náhodou něco?“ zeptal se a významně mrkl.

Mladá aspirantka mu věnovala jediný dlouhý pohled, načež se zvedla a odešla. Kolegové na protější straně stolu se výsměšně ušklíbli.

„Takovou příležitost dokážeš pokazit jen ty, Pedere,“ zavrtěl hlavou jeden z nich.

Peder neodpověděl a s uzarděním si usrkl horké kávy.

Vtom do dveří kuchyňky strčil hlavu kriminální komisař Alex Recht.

„Pedere a Joare, za deset minut je porada ve Lví kouli.“

Peder se nenápadně rozhlédl po ostatních a v duchu spokojeně konstatoval, že je zase všechno v pořádku. Kolegové ho sice považují za nadrženého zoufalce, ale na druhou stranu je také jediný, kdo to v pouhých dvaatřiceti dotáhl na komisaře, a navíc v týmu legendárního Alexe Rechta.

Demonstrativně pomalu vstal a odložil prázdný hrnek na kuchyňskou linku, ačkoli přímo pod ní byla otevřená myčka a červený nápis Uklízej nádobí do myčky. Samo tam nenaskáče.

Fredrika Bergmanová dříve pociťovala s příchodem noci úlevu a radost, že si konečně může odpočinout. Ty časy však byly tak vzdálené, že jí připadaly skoro jako z minulého života. Nyní cítila úderem desáté hodiny, kdy na sebe začala upozorňovat potřeba spánku, jen paniku. Vypjala před nepřítelem prsa jako partyzán připravený bojovat do poslední kapky krve a obvykle bez větších problémů zvítězila. Její tělo i duše byly tak napjaté, že nemohla usnout ještě několik hodin po půlnoci. Únava jí působila téměř fyzickou bolest a dítě ji neklidně kopalo ve snaze matku upokojit, což se mu však téměř nikdy nepodařilo.

Její gynekolog se ji snažil utěšit ujištěním, že není zdaleka první ženou, kterou v těhotenství sužují děsivé noční můry.

„Za to můžou hormony,“ vysvětloval. „To se u žen, které mají jako vy velké bolesti v důsledku uvolnění stydké spony, stává poměrně často.“

Když však navrhl, že jí vystaví neschopenku, Fredrika se zvedla a šla do práce. Věděla, že doma by se zbláznila. A to by ji děsivých snů jen sotva zbavilo.

O týden později se k lékaři vrátila a se sklopeným zrakem připustila, že by přece jen uvítala částečnou neschopenku. Lékař jí tedy bez dalších diskusí napsal potvrzení o pětadvacetiprocentní pracovní neschopnosti.

Fredrika zvolna kráčela krátkou částí chodby kriminalistického oddělení, která patřila Alexovu týmu. Pod tričkem se jí boulilo břicho podobné basketbalovému míči a prsa už měla téměř dvojnásobná.

„Jako kopečky v jižní Francii, kde se pěstuje výborné víno,“ vyjádřil se před pár dny Spencer Lagergren, otec jejího dítěte, když zrovna trávili večer spolu.

Jako by nestačily bolesti pánve a noční můry – Spencer byl další problém. Když Fredrika na první adventní neděli oznámila rodičům, že je těhotná s univerzitním profesorem, byli v šoku. Ačkoli s ním Fredrika chodila už deset let, nikdy předtím se rodičům o svém milenci nezmínila.

„Ale Fredričko!“ zvolala její matka. „Kolik mu je prosím tě let?“

„Je o pětadvacet let starší než já a svoje otcovství bere zodpovědně,“ odvětila Fredrika a téměř tomu sama věřila.

„Aha,“ povzdychl si unaveně otec. „A co to vlastně v dnešní době znamená?“

Dobrá otázka, pomyslela si Fredrika a náhle si připadala stejně unavená jako otcův hlas.

Stručně řečeno neznamenala taková zodpovědnost nic víc, než že se Spencer ke svému otcovství dobrovolně přihlásí a bude platit výživné. A také se bude co nejčastěji s dítětem vídat, aniž však opustí manželku, které se k tomu už téměř veřejnému tajemství přiznal.

„Jak na to reagovala?“ zeptala se ho Fredrika opatrně.

„Že dítě v domě je radost,“ odvětil Spencer.

„Cože? To opravdu řekla?“ vytřeštila oči Fredrika, která nepoznala, jestli si z ní dělá legraci nebo ne.

Spencer jí věnoval suchý pohled.

„Co myslíš?“

Po těch slovech odešel a od té doby už o tom nemluvili.

V práci vyvolal Fredričin stav větší rozruch, než jí bylo příjemné, a jelikož se jí nikdo přímo nezeptal, jak se věci mají, objevila se pochopitelně spousta drbů. Kdo je asi otcem dítěte single kariéristky Fredriky Bergmanové, jediné civilní zaměstnankyně kriminalistického oddělení, které se podařilo popudit si proti sobě postupně téměř všechny mužské kolegy tím, že jim buď nevěnovala patřičnou pozornost, nebo dokonce zpochybňovala jejich kompetence?

Stejně je to zvláštní, napadlo Fredriku, když se zastavila před zavřenými dveřmi Alexovy kanceláře. Nikdy by ji nenapadlo, že by po vypršení zkušební doby u policie opravdu zůstala, a ještě k tomu ráda.

Pořád jsem si představovala, jak odsud co nejrychleji vypadnu, pomyslela si a na chvilku si položila ruku na břicho. Ani za nic jsem tu nechtěla zůstat. A přece to tak nakonec dopadlo.

Hlasitě zaklepala na dveře. Všimla si totiž, že Alex poslední dobou nějak hůř slyší.

„Dále,“ ozvalo se neochotné zamumlání.

Jakmile však Alex uviděl, kdo přišel, celý se rozzářil. To v poslední době dělal často, mnohem častěji než ostatní kolegové.

Fredrika mu úsměv opětovala. Vzápětí si však všimla, že Alex nasadil ustaraný výraz, a úsměv jí zvadl.

„Spíš vůbec?“

„Jo, jde to,“ odpověděla vyhýbavě.

Alex přikývl, jakoby sám pro sebe.

„Mám tu jeden celkem jednoduchý případ…,“ začal, ale zarazil se a formuloval větu jinak. „Byli jsme požádáni, abychom prověřili jednu dopravní nehodu. Na ulici Frescativägen poblíž univerzity někdo srazil cizince, kterého se nepodařilo identifikovat. Řidič ujel. Potřebujeme zadat otisky prstů mrtvého do databáze, jestli třeba nemá nějaký záznam.“

„A pokud ne, počkáme, zda někdo nenahlásí, že ho pohřešuje?“

„Přesně tak. A taky ještě jednou zkontrolujeme všechno, co už udělali kolegové. Ten muž měl u sebe pár osobních věcí, tak se na ně podíváme. A prostudujeme si i protokol, jestli třeba neobjevíme něco podezřelého.“

Fredrice probleskla hlavou myšlenka, která však byla natolik rychlá, že ji ani nestačila zaregistrovat. Zavřela proto oči a snažila se ji přivolat zpět.

„To je asi všechno,“ ukončil Alex váhavě rozhovor a pozoroval Fredričin zamračený obličej. „Za pár minut jsem do Lví koule svolal poradu ohledně jiného případu.“

„Budu tam,“ přikývla Fredrika bez váhání a zvedla se k odchodu.

Teprve mezi dveřmi si uvědomila, že s Alexem úplně zapomněla probrat to, kvůli čemu vlastně přišla.

V konferenční místnosti přezdívané Lví koule byly zatažené závěsy a vzduch uvnitř připomínal přehřátou saunu. Alex Recht závěsy poodhrnul a konstatoval, že z tmavé oblohy se snášejí sněhové vločky. Hlasatelka v televizi ráno slibovala, že sněžení by večer mělo ustávat, tomu však Alex nevěřil. Lednové i únorové počasí bylo nebývale rozmarné. Sníh a mráz se střídal s deštěm a vichrem.

„Zatracené počasí,“ poznamenal Peder při příchodu do Lví koule.

„Hrůza,“ odvětil stručně Alex. „Přijde i Joar?“

Peder mlčky přikývl. V téže chvíli se Joar objevil ve dveřích a za ním v těsném závěsu sekretářka Ellen Lindová s Fredrikou.

Na stropě tiše bručel nedávno instalovaný projektor a Alex cosi soustředěně ťukal do počítače, zřejmě ve snaze zařízení zprovoznit. Ostatní trpělivě vyčkávali. Nikoho ani nenapadlo naznačit, že kdokoli z nich je v technických věcech zdatnější než jejich nadřízený.

„Mám pár novinek,“ spustil nakonec Alex zostra a odsunul počítač stranou. „Jak jste si všimli, tohle uspořádání týmu nefunguje úplně tak, jak jsme si představovali. Sloučili nás, abychom byli k dispozici při obzvlášť závažných případech, především při pátrání po pohřešovaných a při násilných trestných činech. Poté, co Fredrika nastoupila na částečnou nemocenskou, posílil náš tým Joar, za což jsme velmi vděční.“

Při těch slovech se Alex podíval na Joara, který mu pohled mlčky opětoval. Ten mladý muž měl v sobě jakousi odtažitost, která Alexe zarážela. Jeho vystupování natolik kontrastovalo s chováním Pedera, který byl sice schopný, ale někdy dost netaktní, až ten rozdíl přímo bil do očí. Alex takovou zdrženlivost zpočátku považoval za výhodu, avšak už po pár týdnech začal pochybovat, jestli je to opravdu taková výhra. Bylo evidentní, že Joar špatně snáší Pederův nevybíravý slovník, a Pederovi zase leze na nervy Joarův klid a uhlazenost. Joar by se nejspíš lépe hodil do páru k Fredrice, jenomže ta teď kvůli vyčerpávajícímu těhotenství pracovala jen na tříčtvrtinový úvazek. Alex četl lékařskou zprávu přiloženou k neschopence, která popisovala bolesti a nespavost spojenou s nočními můrami. Pokaždé, když se Fredrika přinutila přijít navzdory svému stavu na stanici, skoro vyděsila kolegy tím, jak byla bledá a očividně slabá.

„Ukázalo se, že když jde do tuhého, je nás málo a potřebujeme posily,“ pokračoval Alex. „To se ostatně dalo čekat. Proto si nás také tak často ke svým případům půjčuje oddělení násilné kriminality. Vyvstala tedy otázka, jestli budeme dál existovat jako stálý tým nebo jestli by nebylo lepší rozdělit nás mezi stockholmskou policii a krajskou kriminálku.“

Jako první se ozval Peder, kterého ta slova očividně pobouřila.

„Ale…,“ zaprotestoval, avšak Alex ho zarazil zdviženou rukou.

„Zatím ještě nepadlo žádné oficiální rozhodnutí. Jenom chci, abyste byli v obraze.“

V místnosti se rozhostilo ticho a projektor zhasl.

Alex sáhl mezi papíry, které měl rozložené na stole.

„Každopádně jsme teď dostali jeden případ, nebo vlastně dva, se kterými potřebují pomoct kolegové z Norrmalmu. Včera večer tam byl ve svém bytě nalezen starší manželský pár. Oba mrtví. Jmenovali se Jakob a Marja Ahlbinovi. Našli je jejich přátelé, které pozvali na večeři. Ráno to bylo v novinách, možná jste o tom četli. Když nikdo neotvíral ani nebral telefon, odemkli si ti jejich známí vlastním klíčem a našli je mrtvé. Podle předběžné policejní zprávy zakládající se hlavně na dopisu na rozloučenou, který Jakob Ahlbin napsal, to vypadá, že nejdřív zastřelil svoji manželku, načež sám spáchal sebevraždu.

Alexův počítač se konečně uráčil spolupracovat a na plátně za Alexovými zády se objevily fotografie z místa činu. Ellen a Joar sebou při pohledu na snímek zastřelených manželů v životní velikosti trhli. Peder se naopak zatvářil nadšeně.

Změnil se, uvědomil si Alex. Takový dřív nebýval.

„V dopise na rozloučenou dotyčný píše, že se předevčírem dozvěděl, že se jejich starší dcera Karolina předávkovala heroinem, a že už nemá důvod dál žít. Od svých osmnácti let se léčil s těžkými depresemi. Bral prášky a loni v lednu podstoupil léčbu ECT. Prostě chronický stav.“

„Co je to ETC?“ zeptal se Peder.

„ECT,“ opravil ho Alex. „Elektrokonvulzivní terapie užívaná u obzvlášť těžkých případů depresí. Je to vlastně takové restartování mozku.“

„Elektrošoky?“ vyhrkl Peder. „To se smí?“

Do debaty se nezúčastněným tónem vložil Joar: „Jak už Alex říkal, je prokázáno, že pokud se tato terapie aplikuje v rozumné míře, má u obzvlášť těžkých případů pozitivní vliv. Zákrok probíhá v narkóze a pacientovi se po něm obvykle výrazně uleví.“

Peder na kolegu vytřeštil oči, nic však neřekl. Raději se otočil na Alexe:

„A proč to přehodili nám? Vždyť je to vyřešený případ, ne?“

„To není tak jisté,“ zavrtěl hlavou Alex. „Ti známí, co je našli, vypověděli, že si absolutně nedokážou představit, že by Jakob Ahlbin byl schopný zavraždit vlastní manželku a sám spáchat sebevraždu. Sice identifikovali jeho zbraň, loveckou pistoli ráže 22, protože spolu oba muži chodili na lov, ale vyslýchajícím policistům tvrdili, že by jejich přítel něco takového nikdy neudělal, ať už by měl ke smutku jakýkoliv důvod.“

„A jak to tedy podle nich bylo?“ zeptala se Fredrika, která dosud jen mlčky poslouchala.

„Jsou přesvědčení, že je někdo zavraždil,“ odpověděl Alex. „Oba mrtví byli silně věřící. Jakob Ahlbin byl kněz a jeho žena odbornice na církevní hudbu. Ahlbin se v posledních letech dost angažoval ve veřejné debatě o imigrační politice. Ti známí tvrdí, že byli tak hluboce věřící, že by jim jejich víra pomohla se se smrtí dcery vyrovnat. Připadá jim nemyslitelné, že by pan Ahlbin o smrti dcery nikomu neřekl a uchýlil se k sebevraždě.“

„Takže jeho manželka o ničem nevěděla?“ zeptal se Joar.

„Podle toho dopisu ne. A to těm známým připadá ještě nepředstavitelnější. Že by své manželce neřekl, že jim zemřela dcera.“

„Tak kde začneme?“ zeptal se Peder, který stále nebyl přesvědčen o tom, že se jedná o případ hodný jejich týmu.

„Nejprve vyslechneme ty dva, co je našli,“ odvětil Alex rozhodně. „A taky musíme co nejdřív najít jejich druhou dceru Johannu, která zatím zřejmě neví, že její sestra i rodiče jsou mrtví. To bude možná trochu oříšek, protože kolegům z Norrmalmu se ji zatím nalézt nepodařilo. Bojím se, aby se o té tragédii nedozvěděla z médií. Zatím na štěstí neuveřejnili jména ani fotky, ale to je jen otázka času.“

Alex upřel pohled na Joara a poté na Pedera.

„Zajeďte na místo činu a potom vyslechněte ty známé. Zjistěte, jestli má cenu pátrat dál. Kdyby to bylo potřeba, rozdělte se a vyslechněte další lidi. Začněte v jejich farnosti.“

Když se všichni zvedli k odchodu, Peder se zeptal:

„A co ten druhý případ? Neříkal jsi, že jsou dva?“

Alex se zamračil.

„Tu druhou věc už jsem dal na starost Fredrice. Je to rutinní záležitost: neidentifikovaný muž, kterého ráno srazilo auto. Pravděpodobně jen potmě vběhl někomu pod kola, řidič dostal strach a ujel. A nezapomeňte, co jsem vám řekl,“ dodal nakonec.

Peder s Joarem se zatvářili nechápavě.

„Koukejte honem najít tu dceru. Nikdo si nezaslouží dozvědět se o smrti rodičů z novin.“

Bangkok, Thajsko

Slunce právě mizelo za vysokými domy, když si uvědomila, že má problém. Celý den panovalo nepopsatelné horko, teploty vysoce překračovaly obvyklé hodnoty a ona si už od rána připadala nechutně upocená. V neklimatizovaných místnostech absolvovala jednu schůzku za druhou a v hlavě se jí pomalu začínal rodit obrázek. Nebo spíš podezření. Zatím si tím ještě nebyla jistá, ale doma ve Švédsku, až si všechno pěkně utřídí, určitě najde odpověď na všechny otázky.

Do návratu do Švédska zbývalo jen pár dní. Odlet se na její vkus blížil až příliš rychle. Původně si plánovala, že svou dlouhou cestu zakončí několika dny na pláži v letovisku Chaam, jenže tento záměr jí nakonec překazily neočekávané okolnosti, kvůli nimž usoudila, že bude nejlepší zůstat až do poslední chvíle v Bangkoku.

Krom toho ji poněkud znepokojil otcův poslední e-mail: „Musíš být opatrná. Už to neprodlužuj. Počínej si nenápadně. Táta.“

Po dnešní poslední schůzce požádala muže, s nímž dělala rozhovor, jestli by si od něj z kanceláře mohla zatelefonovat.

„Musím zavolat do Thai Airways a potvrdit letenku,“ vysvětlila mu a vytáhla z tašky plastové desky s letenkami vytištěnými z internetu.

Po několika vyzváněních se na druhé straně sluchátka ozval hlas operátora.

„Ráda bych potvrdila svou letenku,“ řekla a rukou přejela po sošce Buddhy stojící na psacím stole.

„Vaše rezervační číslo?“

Nadiktovala číslo a čekala. Ozvala se klidná hudba a ona pohlédla oknem ven. Horké město se připravovalo na další večer a noc. Bangkok se vyznačoval nepřebernou nabídkou diskoték, nočních klubů, barů a restaurací, neustálým hlukem, nepřetržitými davy lidí proudícími na všechny strany, směsí špíny, prachu a těch nejpodivuhodnějších vůní a zrakových vjemů a také nekonečným množstvím nejrůznějších stánků a obchodů. Tu a tam se dokonce v centru navzdory zákazu objevil ohromný slon. A celý ten chaos přetínala řeka.

Musím se sem ještě někdy podívat, konstatovala v duchu. Ne pracovně, ale jako turista.

Hudba utichla a opět se ozval operátorův hlas.

„I’m sorry, miss, vaši rezervaci se nám bohužel nepodařilo najít. Mohla byste mi prosím nadiktovat celé číslo ještě jednou?“

Povzdychla si a přečetla číslo rezervace znovu. Muž, který jí propůjčil svou kancelář, zřejmě začínal být netrpělivý, neboť se ozvalo diskrétní zaklepání na dveře.

„Hned to bude,“ zavolala.

Klepání ustalo a znovu se ozvala hudba. Tentokrát bylo čekání delší a ona se zatím oddala fantazírování o své budoucí dovolené v Thajsku. Vtom se opět ozval operátor:

„Je mi opravdu moc líto, miss, nemůžeme vaši rezervaci najít. Jste si jistá, že opravdu letíte s Thai Airways?“

„Vždyť mám před sebou vytištěnou letenku,“ odsekla podrážděně a pohlédla na papír v průhledném plastu. V pátek s vámi letím z Bangkoku do Stockholmu. Letenka stála 4567 švédských korun a platba proběhla 10. ledna.“

Slyšela, jak operátor cosi ťuká do počítače, tentokrát už se ani nenamáhal pustit hudbu.

„Můžu se zeptat, jak jste se dostala do Thajska, miss? Přiletěla jste s námi?“

Při vzpomínce na začátek své cesty se zarazila. Do toho nikomu nic není.

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Přiletěla jsem s jinou společností. A nebylo to ze Stockholmu.“

V mysli se jí vybavila jména několika měst: Athény, Istanbul, Ammán, Damašek. To nemusí nikoho zajímat.

Následovaly další minuty ticha a znovu se ozvalo zaklepání na dveře.

„Bude vám to trvat ještě dlouho?“

„Mám problém s letenkou,“ zavolala. „Ještě chvilku.“

Opět se ozval operátor.

„Znovu jsem to pečlivě zkontroloval a mluvil jsem se svým nadřízeným,“ prohlásil rozhodně. „Bohužel u nás nemáte žádnou rezervaci a vypadá to, že jste s námi ještě nikdy neletěla.“

Nadechla se k protestu, operátor ji však předběhl:

„I am very sorry, miss. Pokud si přejete zarezervovat novou letenku, jsme vám samozřejmě plně k dispozici. Obávám se, že páteční let už je plně obsazen, ale máme ještě pár volných míst na neděli. Mohu vám nabídnout jednosměrnou letenku za 1255 dolarů.“

„To snad nemyslíte vážně,“ rozčilila se. „Já žádnou novou letenku nechci. Jednu letenku už mám, a to na pátek. Žádám, abyste mě laskavě…“

„Udělali jsme všechno, co jsme mohli, miss. Jediné, co vám mohu doporučit, je to, abyste si v e-mailu zkontrolovala, jestli jste si opravdu kupovala letenku přes nás, a ne přes někoho jiného. Vyskytují se i případy prodeje falešných letenek, ačkoli to se stává opravdu výjimečně. Ověřte si to, prosím, a pak zavolejte znovu. Zatím vám zarezervuji místo na neděli. O.K.?“

„O.K.,“ odvětila slabým hlasem.

Jenomže O.K. to rozhodně nebylo.

Zavěsila a náhle se cítila hrozně unavená. To jí ještě scházelo. Byrokratické komplikace ji sice provázely po celou cestu, ani ve snu by ji však nenapadlo, že by mohla mít problémy i s návratem domů.

Rázným krokem vyšla na chodbu.

„Omlouvám se, že mi to tak trvalo, ale zdá se, že s mojí letenkou do Švédska je nějaký problém.“

Muž se zatvářil ustaraně.

„Můžu vám nějak pomoct?“ nabídl se.

„Kdybyste mi mohl půjčit počítač s připojením na internet, moc by mi to pomohlo. Potřebovala bych se podívat do své e-mailové schránky a ověřit si rezervaci.“

Muž zavrtěl hlavou.

„Sorry, miss, internet tu bohužel nemáme,“ vysvětlil smutně. „Měli jsme ho, ale skoro nefungoval, takže jsme usoudili, že bude jednodušší chodit do internetové kavárny naproti.“

Poděkovala tedy za pomoc a za jeho odvahu, že jí svěřil tak důležité informace, a vydala se do internetové kavárny, kterou jí doporučil.

Dovnitř vstoupila energickým krokem a požádala obsluhu o patnáct minut připojení. Mladá dívka jí ukázala počítač označený číslem tři a nabídla jí kávu, kterou však odmítla doufajíc, že to bude jen otázka pár minut.

Počítač načítal požadovanou stránku pomalu a s hlasitým hučením. Netrpělivě bubnovala prsty do stolu a v duchu se modlila, aby internet nespadl a nemusela začínat znovu. Během svých cest po světě poznala, že internet v zahraničí mnohdy nebývá totéž co internet ve Švédsku.

Zvuk klimatizace podobný burácení tanku jí připomněl zvuky běžné v zemích, přes které se dostala do Thajska. Bezděčně si sáhla na krk, kde měla na řetízku zavěšený flash disk. Ten malý kousek plastu skrýval všechny dosud nashromážděné informace. Už brzy bude doma a konečně složí poslední zbytky téhle skládanky.

„Zvládneš to?“ zeptal se jí otec nervózním hlasem večer před odjezdem.

„To víš, že jo.“

Pohladil ji po tváři a už o tom dál nemluvili. Oba věděli, že se o sebe dokáže dobře postarat, a krom toho byla ta cesta její nápad. Přesto otec cítil potřebu tu otázku vyslovit.

„Kdyby něco, zavolej,“ řekl jí, když se loučili na letišti.

Za celou dobu mu však zavolala jen jednou, jinak komunikovali výhradně e-mailem. A ona všechny jeho zprávy po přečtení mazala, ačkoli sama nevěděla proč.

Počítač konečně přestal přežvykovat a na monitoru se objevil nápis:

Zadali jste nesprávné heslo. Zkuste to prosím znovu.

Zavrtěla hlavou. Dnes má zřejmě špatný den. Vyťukala heslo znovu. Počítač se opět rozhučel a zpracovával nový pokyn. Vzápětí se objevil tentýž text:

Zadali jste nesprávné heslo. Zkuste to prosím znovu.

Zkusila to ještě třikrát. Stále tatáž odpověď. Ztěžka polkla.

Problém. Mám problém.

V hlavě se jí zároveň zrodila ještě jedna myšlenka: Neměla bych se začít bát?

Stockholm

Peder s Joarem mlčky projeli čtvrtí Kungsholmen, přejeli most Sankt Eriksbron a pokračovali přes náměstí Odenplan k ulici, kde byli předchozího večera ve svém bytě nalezeni mrtví manželé Ahlbinovi. Peder řídil a na každém semaforu auto vystřelilo netrpělivě vpřed. Po dnešním incidentu s rohlíčky mu v hlavě začalo hlodat podezření. Joar se jeho povedenému vtipu ani neusmál. To přece nemůže být samo sebou. Považoval to za znamení. Na takové věci byl Peder čím dál citlivější. Určitě je to znamení. Znamení, že jeho kolega není úplně normální. Že hraje na špatné straně hřiště. Zkrátka a dobře, že je teplouš.

Ne že by snad Peder měl něco proti teploušům. To samozřejmě ne. Ale co kdyby po něm ten buzerant náhodou vyjel? To by si tak mohl zkusit. Vrhl na svého kolegu nenápadný pohled. Měl podivně jemné rysy, skoro jako z nějakého obrazu. Jeho obličej Pederovi připadal jako maska. Ledově modré oči a drobné zorničky, nápadně červené rty a nezvykle dlouhé řasy. Peder přimhouřil oči. Jestli se i líčí, tak ať si nemyslí, že s ním ještě někdy sedne do auta.

Zelené světlo na semaforu vystřídala oranžová a Peder přidal plyn, aby křižovatku stihl projet. Ani se nemusel na Joara podívat, aby věděl, že mu to je určitě proti srsti. On by na jeho místě zcela jistě zabrzdil.

„Nikdy nevím, jestli mám v takové chvíli přidat, nebo zastavit,“ odkašlal si Peder, jen aby něco řekl.

„Hm,“ odvětil Joar s pohledem upřeným ven z okna. „Jakže se jmenuje ta ulice?“

„Dalagatan. Prý měli velký byt v posledním patře.“

„Jsou tam ještě ta těla?“

„Ne, už je odvezli. A technici by snad měli být co nevidět hotoví, takže se budeme moct podívat dovnitř.“

Pak oba zmlkli. Peder v tichosti zaparkoval a z přihrádky vytáhl parkovací kartu. Poté vystoupil a vešel za Joarem do domu. Ten bez povšimnutí prošel kolem výtahu a vydal se do pátého patra po schodech. Peder ho následoval, v duchu ho však proklínal, proč sakra nemůže jet výtahem.

Stěny na chodbě se leskly bílou barvou, zřejmě byly nedávno vymalované. Udržovaně vypadaly i mramorové schody a hnědě natřené parapety. Jediné, co působilo staře, byla starodávná výtahová šachta z černého železa. Při pohledu na ni si Peder vzpomněl na svou manželku Ylvu, od níž nedávno odešel. Ta stísněné prostory přímo nenáviděla. Jednou se ji Peder pokusil svést na záchodě u svých rodičů, kteří je pozvali na nudnou rodinnou večeři, ale Ylvu zachvátila taková panika, že skoro nemohla dýchat.

Mnohokrát si pak na tu historku vzpomněli a pokaždé se jí zasmáli.

Ovšem ne během posledního roku a půl, pomyslel si Peder suše.

To se vlastně nesmáli téměř vůbec.

Na dveřích bytu nebyly patrné žádné stopy po násilném vniknutí. Nad otvorem na dopisy visela jednoduchá cedulka s nápisem Ahlbinovi. Joar zazvonil a otevřel jim policista v uniformě. Kromě něj byl na místě ještě jeden technik.

„Můžeme dál?“ zeptal se Peder.

Uniformovaný kolega přikývl.

„Kluci ještě ohledávají okna, jinak už jsou hotoví.“

Peder s Joarem vešli do předsíně.

„To je nájemní byt?“ zeptal se Joar.

„Ne, osobní vlastnictví. Bydleli tu od roku 1999.“

Peder uznale hvízdl. Byt byl velký a měl vysoké stropy se štuky. Bíle vymalované zdi zdobily vkusné obrazy a fotografie.

Tady by se určitě líbilo Fredrice, napadlo ho, ačkoli vůbec netušil, jak to u ní doma vypadá.

Proč se vlastně lidi přestali navštěvovat? napadlo ho. Na tom, že zrovna on nikdy nebyl u Fredriky, sice nebylo nic divného, zarážel ho spíš ten fenomén obecně. Nenáviděl osamělé večery trávené v bytě, který si na podzim koupil. Za tu dobu tam prakticky na nic nesáhl. Jeho matka mu sice ušila záclony a koupila polštáře a prostírání, ale když Peder nejevil o zútulnění svého příbytku žádný zájem, její nadšení také opadlo, což jí nemohl mít za zlé.

Okna bytu vedla na tři světové strany a byly tu celkem čtyři pokoje: obývací pokoj s kuchyňským koutem, knihovna oddělená posuvnou stěnou, pokoj pro hosty a ložnice, kde byli mrtví manželé nalezeni.

Peder s Joarem se zastavili právě ve dveřích ložnice. Oba si předem přečetli hlášení o místě činu, sepsané policisty, kteří do bytu dorazili jako první. Z hlášení vyplývalo, že Jakob Ahlbin zřejmě střelil svou manželku zezadu do hlavy, když stála zády ke dveřím. Ta nejprve padla na postel a až poté se sesunula na podlahu. Její muž následně postel obešel, z druhé strany si do ní lehl a střelil se do spánku.

Na nočním stolku zanechal dopis na rozloučenou.

Nic nenasvědčovalo tomu, že by v místnosti došlo ke rvačce. Zdálo se, že s nábytkem také nikdo nehýbal, nic nebylo rozbité ani poškozené. Marja Ahlbinová na sobě měla župan, zřejmě se právě chystala obléknout se před očekávanou návštěvou.

„Víme, kdy přesně zemřeli?“ zeptal se Peder.

„Ti známí je našli v sedm hodin a podle odhadu soudního lékaře byli mrtví necelé dvě hodiny. To znamená, že smrt nastala někdy kolem páté.“

„Vyslechli jste sousedy?“ zeptal se Joar. „Někdo přece musel slyšet střelbu.“

Policista v uniformě přikývl.

„Ano, mluvili jsme se všemi nájemníky, které jsme zastihli doma. Několik lidí slyšelo výstřely. Ale trvalo to jen krátce a bydlí tu hlavně důchodci, kteří si nebyli jistí, odkud se střelba ozvala. Jeden pán dokonce volal na policii, jenomže hlídce, která sem dorazila, nebyl schopný říct, v kterém bytě se střílelo. Taky si nikdo nevšiml, že by do domu někdo přišel nebo z něj odešel, a panoval tu klid, takže hlídka nakonec zase odjela.“

„To jsou tu tak tenké stěny, že by sousedé mohli slyšet někoho přicházet nebo odcházet?“ zeptal se Joar zamyšleně.

„Zřejmě ano,“ pokrčil rameny uniformovaný kolega.

V tu chvíli se z bytu pod nimi ozvalo šoupání nábytku.

„Slyšíte?“ usmál se policista.

„Byli celou dobu doma?“ otázal se Peder.

„Kdo?“

„Ti sousedé pod námi, co jsou slyšet.“

Policista nahlédl do svého bloku.

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Ti se bohužel vrátili až v osm večer. A sousedé od vedle taky nebyli doma. Na tomhle patře jsou totiž jen dva byty.“

„Takže v době činu nebyl nikdo z nejbližších sousedů doma?“ zopakoval Peder to, co se právě dozvěděl.

„Dá se to tak říct.“

Joar se rozhovoru nezúčastnil, jen se zamyšleným výrazem mlčky přecházel po ložnici a občas na své kolegy vrhl letmý pohled.

Je divný, pomyslel si Peder. Krom toho, že je teplouš, mi určitě tají ještě něco.

„Co tahle čára?“ vytrhl Pedera z myšlenek Joarův hlas. „Víme o ní něco?“

Prstem ukazoval na světle šedou zakřivenou čáru, která se táhla po stěně vedle postele, přímo za lampičkou na nočním stolku.

„Ne,“ zavrtěl hlavou policista stojící za Pederem. „Ta tam přece mohla být už dřív, ne?“

„To jistě,“ přikývl Joar. „Anebo taky mohla vzniknout tím, že ta lampička spadla na zem.“

„Myslíš, že se tu přece jen odehrál nějaký zápas a že tu lampičku někdo shodil?“ zeptal se Peder.

„Přesně tak. A pak, když bylo po všem, ji někdo vrátil zpátky na místo. Řekneme technikům, aby se na to podívali, jestli už to tedy neudělali.“

Joar si dřepl vedle nočního stolku.

„Šňůra je v zásuvce,“ dodal. „Ale jestli opravdu spadla na zem, třeba z ní na chvíli vypadla.“

„Hm,“ pokrčil rameny Peder, přešel k oknu a vyhlédl ven na ulici.

„Když jsme přijeli, byla všechna okna zavřená,“ hlásil kolega. „A dveře byly zamčené.“

„Zevnitř?“

„To se nám nepodařilo zjistit. Chci říct, možné je obojí. Přesto se spíš přikláníme k tomu, že zevnitř.“

„Někdo je třeba mohl zamknout i zvenku?“ zeptal se Joar. „Víme, kdo všechno má od bytu klíče?“

„Ti známí, co je našli, vypověděli, že náhradní klíče mají jedině oni. A pak ještě ta dcera, která před pár dny zemřela. To je jim mimochodem taky divné.“

„Že měla klíče od bytu?“ zeptal se poněkud nechápavě Peder.

„Ne. Že by se předávkovala. Sice ji prý pár týdnů neviděli, ale myslí si, že měla s rodiči velmi dobrý vztah. Vůbec prý netušili, že by fetovala.“

Joar s Pederem si vyměnili letmý pohled.

„Myslím, že si s těmi známými budeme muset co nejdřív sami promluvit,“ prohlásil Joar. „Bydlí někde poblíž?“

„Jo, u náměstí Vanadisplan. Měli by být doma.“

„Tak tam hned zajedeme,“ rozhodl Peder a otočil se k odchodu.

„Počkej chvilku,“ zarazil ho Joar. „Rád bych si to tu ještě jednou pořádně prohlédl.“

Peder zůstal netrpělivě stát uprostřed obývacího pokoje. Nechápal, o co Joarovi jde.

„Jak na tebe ten byt působí?“ zeptal se ho Joar. „Co bys řekl o lidech, kteří tu bydleli?“

Peder se nejistě rozhlédl, ta otázka ho zaskočila.

„Že měli dost peněz,“ odvětil.

Joar naklonil hlavu na stranu a zastavil se pár kroků od něj.

„Správně. A dál?“

Jeho tón byl Pederovi krajně nepříjemný, ačkoli nevěděl proč. Jako by v něm kolegovy otázky vyvolávaly jakýsi podvědomý komplex.

„Nevím.“

„Snaž se trochu.“

Peder neochotně přistoupil na Joarovu hru a prošel obývacím pokojem ke kuchyňskému koutu, odkud pokračoval do předsíně, do knihovny a dál do pokoje pro hosty a nakonec se vrátil zpět do obývacího pokoje.

„Zřejmě byli za vodou,“ opakoval. „A to už dlouho. Možná zdědili nějaké peníze. Člověk by skoro řekl, že tu snad ani nebydleli.“

Joar vyčkával.

„Proč myslíš?“

„Nemají tu skoro žádné fotky dcer. Jen z dětství. Jinak žádné rodinné fotografie. Jenom krajinomalby. V umění se sice moc nevyznám, ale vypadají docela draze.“

„Odporuje nějaká místnost tomu, co jsi právě řekl?“

„Možná jedině ložnice. Tam mají aspoň vlastní snímky, které vypadají poměrně nově.“

Joarovi zavrzaly pod nohama parkety.

„Napadlo mě přesně totéž,“ prohlásil spokojeně. „Jen se snažím přijít na to, co to asi znamená. O blok dál bydlí jiný pár, který tvrdí, že tu rodinu moc dobře znal, ale ti lidé, co tu bydleli, na mě působí chladným a neosobním dojmem, jako někdo, kdo si nikoho nepustil k tělu. Myslím, že bychom to měli vzít v úvahu, až je za chvíli navštívíme. Anebo by to mohlo být ještě úplně jinak.“

„Jak?“ zeptal se Peder, kterého Joarovy úvahy proti jeho vůli zaujaly.

„Že měli ještě jeden domov, který by nám toho o nich mohl prozradit víc.“

Dostala jsem se do podivného světa. Ta myšlenka ji sice nenapadla poprvé, ale vždycky ji trochu překvapila. Fredrika Bergmanová zásadně sama sobě i ostatním zdůrazňovala, že se pro své současné povolání rozhodla jen kvůli kariéře, a neměla v úmyslu setrvávat u policie dlouho. Důvod, proč to tak podtrhovala, byl stejně prostý jako skličující: po pracovní stránce totiž nebyla příliš spokojená.

Jako civilní zaměstnankyně si mezi všemi těmi policisty, ať už v uniformě, nebo v civilu, připadala nepatřičně. A oni na to zřejmě měli stejný názor. Několikrát ji napadlo, že je to vlastně zvláštní, protože nikdy dřív z davu nevyčnívala. Postupem času se však její pozice zlepšila, zejména co se týkalo jejího vztahu s Alexem a Pederem. Změnili na ni názor po případu, na němž společně pracovali loni v létě a který představoval pro všechny zúčastněné zkoušku ohněm. Fredrika si také uvědomila, že se změnil nejen přístup ostatních, nýbrž i její vlastní. Už se nedala tak snadno vyprovokovat jako dřív. Na začátku se chytala všeho, co jen trochu zavánělo diskusí nebo hádkou, ale teď, vyčerpaná náročným těhotenstvím, už se do konfliktů nijak nehrnula. Ačkoli někdy se konfrontaci nedalo zabránit. Jako například před chvílí, když zašla na daktyloskopické oddělení státní kriminálky s prostou otázkou, jestli se náhodou v registru policie nebo imigračního úřadu nenašly otisky onoho neidentifikovaného muže, jehož tělo nalezli poblíž univerzity.

Tato otázka však u ženy, jíž byl dotaz adresován, vyvolala nepochopitelné pobouření.

Copak neví, kolik teď mají práce, když je Gudrun od minulého týdne kvůli syndromu vyhoření doma? Copak nechápe, že teď má přednost ten velký případ motorkářského gangu?

Fredriku, jež neměla tušení ani o Gudruniných zdravotních problémech, ani o případu nějakého motorkářského gangu, její reakce zaskočila. Krom toho nabyla dojmu, že to jsou jen výmluvy a že její kolegyně na ty otisky prstů jednoduše zapomněla.

„Nemůžete si sem jen tak vtrhnout a takhle mě úkolovat,“ utrhla se na ni ta žena za počítačem. „To jste celí vy, civilisti. Nemáte ani páru, jak to u policie chodí, a nechápete, co má přednost.“

Fredrika odvětila, že ji mrzí, že má tolik práce, a že na výsledek si samozřejmě pár dní počká, a aby byla tak hodná a sama se ozvala, až s tím bude hotová. Načež poděkovala a co nejrychleji odkráčela k výtahům.

Když se u sebe v kanceláři posadila na židli, připadala si hrozně těžká. Její matka měla dojem, že na tak pokročilé stadium těhotenství je až moc hubená, ona však byla opačného názoru. Dítě ji divoce a vztekle kopalo do břicha.

„Nemůžeš se dočkat, co?“ zamumlala Fredrika a pohladila si břicho. „Já vlastně taky ne.“

Její rodiče zajímalo, jestli bylo těhotenství plánované, na což se jim dostalo kladné odpovědi. Do přílišných detailů však Fredrika zacházet nehodlala. Její plán získal konkrétnější obrysy teprve během loňského deštivého léta. Táhlo jí na pětatřicet a musela se rozhodnout, jak naloží se svou bezdětností. Nebo lépe řečeno jaké k ní zaujme stanovisko. Nabízely se jen tři možnosti: buď se mohla rozhodnout pro adopci, nebo si zajet na umělé oplodnění do Dánska, kde to na rozdíl od Švédska zákon umožňuje i svobodným ženám, anebo si najít partnera a pořídit si dítě přirozenou cestou.

Poslední možnost ale nebyla tak jednoduchá, jak by se snad mohlo zdát. Roky ubíhaly a Fredrika už léta neměla dlouhodobější vážný vztah. Po každém nevydařeném pokusu se vždycky nakonec vrátila ke Spencerovi, který se zdál navěky připoutaný v manželství, v němž ani jeden z partnerů nebyl šťastný.

Teprve když s ním Fredrika loni v létě odjela na dovolenou do dánského přímořského letoviska Skagen, odhodlala se konečně a svěřila se mu se svým dilematem.

„Rozhodla jsem se adoptovat dítě,“ oznámila mu. „Prostě chci dítě, Spencere. Úplně chápu, jestli do toho nechceš nebo nemůžeš jít se mnou, jenže já to tak prostě cítím a musím ti to říct.“

Spencerova reakce byla naprosto neočekávaná. Fredričino doznání ho zřejmě pobouřilo natolik, že jí udělal přednášku o tom, jak opovrženíhodné je adoptovat dítě z druhého konce světa a vytrhnout ho z přirozeného prostředí jen proto, že ona sama prahne po rodičovské lásce.

„To si opravdu chceš vzít na svědomí?“ zeptal se jí vyčítavě.

Nato Fredrika propukla v pláč:

„A jakou mám asi jinou možnost? Co mám podle tebe dělat?“

Ukázalo se, že Spencer má jiný nápad. Byl to dlouhý rozhovor.

Fredrika se usmála. Jako ostatně vždycky, když si vzpomněla na šokovanou reakci svých rodičů, ačkoli věděla, že je to od ní trochu dětinské.

„Co tě to prosím tě napadlo, Fredričko?“ zeptala se jí matka nejistě. „A kdo vůbec je ten Spencer? Jak dlouho se vlastně znáte?“

„Přes deset let,“ odpověděla Fredrika a pohlédla matce hluboko do očí.

Fredrika polkla. Těhotenství a hormony ji totálně vyvedly z rovnováhy. Je labilní. V jednu chvíli se hlasitě směje a pár vteřin na to je jí do pláče. Možná by měla přehodnotit svůj názor na sebe. Zdá se, že vyčnívá nejen v práci, nýbrž i ve vlastní rodině.

S povzdechem se natáhla po protokolu k případu neidentifikovaného muže. Zatím žádné hlášení, že by ho někdo pohřešoval. Žádné doklady, jen pár osobních věcí. Podle předběžné lékařské zprávy neměl na těle nic, co by nasvědčovalo fyzickému násilí. Ještě však proběhne soudní pitva. Fredrika se jala zkoumat obsah igelitového sáčku s věcmi, které měl mrtvý muž u sebe. Útlá knížečka psaná arabsky. Zlatý řetízek. Prsten s černým kamenem zabalený v kusu papíru. Další papírek zmuchlaný pro změnu do maličké kuličky, kterou rozmotávala snad celou věčnost. Na obou papírcích další text v arabštině. Mapa, zřejmě vytržená ze starého telefonního seznamu, také zmuchlaná. Fredrika svraštila čelo. Byla to mapa Uppsaly a na jejím okraji byl další nápis v arabštině. Únava, která jí chvílemi ochromovala mozek, poněkud ustoupila. Přemýšlela, co dál. Pravděpodobně to k ničemu nebude, ale prověřit to musí. Vstala a zamířila do vedlejší kanceláře k Ellen.

„Kde bych našla někoho, kdo umí arabsky?“ zeptala se.

Farář z Brommy se dovolal přímo Alexi Rechtovi.

Po počátečních zdvořilostních frázích vysvětlil, proč volá:

„Jedná se o Jakoba Ahlbina, který byl včera nalezen mrtvý.“

„Ano?“

„Jen jsem vás chtěl jménem církve ujistit, že vám budeme maximálně nápomocni. S čímkoli, co budete potřebovat. Je to pro nás velice těžký den. To, co se stalo, je zcela nepochopitelné.“

„Rozumím,“ přitakal Alex. „Byli jste přátelé?“

„Ne, to ne,“ odvětil kněz, „ale všichni jsme si ho velmi vážili. Stejně jako Marji. Zanechali po sobě velké prázdné místo.“

„Mohli bychom vás navštívit ještě dnes?“ zeptal se Alex. „Rádi bychom vyslechli co nejvíc lidí, kteří se s Ahlbinovými osobně znali.“

„Jsem vám kdykoli k dispozici,“ odvětil farář pevným hlasem.

Po ukončení hovoru Alexe napadlo, jestli by neměl zavolat svému otci. Moc často mu netelefonoval a vzpomněl si na to jen proto, že jeho otec byl také evangelický farář, stejně jako jeho mladší bratr. Když Alex před rodiči obhajoval svou volbu budoucího povolání, neměl to vůbec jednoduché. Všichni prvorození synové v rodině se totiž už po generace vydávali na kněžskou dráhu.

Nakonec však otec přece jen kapituloval. Neochotně uznal, že práce u policie představuje svým způsobem také poslání.

„Nedovedu si představit, že bych dělal něco jiného,“ vysvětlil mu tehdy Alex a s těmi slovy vyšel z boje jako vítěz.

Z myšlenek ho vytrhlo další zvonění telefonu. Když se ve sluchátku ozval hlas jeho manželky Leny, zahřálo ho u srdce, přestože mu poslední dobou dělala starosti. Něco ji trápilo nebo iritovalo, ale nesvěřila se mu.

„Přijdeš večer pozdě?“ zeptala se.

„Snad ne.“

„Nezapomněl jsi, že jsi objednaný na tu rehabilitaci, viď?“

Alex si povzdychl.

„To víš, že ne,“ odvětil mrzutě.

Lena se ho zeptala, co si dají k večeři, a také na Alexův názor na nového přítele jejich dcery, který vypadá jako pankáč a mluví jako politik. „Katastrofa,“ vyjádřil se o něm Alex jednoslovně, což Lenu rozesmálo.

Její smích mu zněl v uších i poté, co zavěsili. Alex se podíval na své zjizvené ruce. Popálil si je při tom šíleném případu unesené holčičky loni v létě. Vlastně šlo o únos dvou dětí, které nakonec našli zavražděné. Hon na pachatele trval jen něco málo přes týden, byl to však ten nejintenzivnější týden, jaký kdy Alex zažil, a jeho vyústění – požár ve vrahově bytě – bylo stejně bizarní jako celý případ.

Alex několikrát zkusmo skrčil a zase natáhl prsty. Doktoři mu slibovali, že se mu do nich časem vrátí plná hybnost, a měli pravdu. Ze samotného požáru si Alex nepamatoval téměř nic, za což byl vděčný. Nikdy předtím nebyl tak dlouho na neschopence a jen pár týdnů po svém návratu do práce se s Lenou vydali na návštěvu za synem do Jižní Ameriky.

Při vzpomínce na tu cestu se vždycky musel zasmát. Takový zmatek, jaký panoval u tamější policie, jaktěživ neviděl.

Vtom mu opět zazvonil telefon. K jeho údivu se ukázalo, že volá Margareta Berlinová z personálního oddělení.

„Pane komisaři, musím s vámi nutně mluvit o Pederu Rydhovi,“ prohlásila téměř velitelským tónem.

„Aha,“ odvětil Alex nechápavě. „A o co konkrétně jde?“

„O rohlíčky.“

Ačkoli byl ve Švédsku už několik dní, zatím toho ještě moc neviděl. Z letiště dojel podle instrukcí autobusem na stockholmské hlavní nádraží a před obchodem s nápisem Trafika se posadil na lavičku. Čekal na tu ženu asi půl hodiny. Vypadala úplně jinak, než jak si představoval Švédku. Byla mnohem menší a snědší a na sobě měla mužské oblečení: kalhoty a pod bundou sako. Náhle nevěděl, co říct.

„Ali?“ zeptala se.

Přikývl.

Žena se ohlédla přes rameno, sáhla do kabelky a podala mu mobilní telefon. Aliho zalil takový pocit úlevy, že se div nerozplakal. Předání telefonu byl smluvený signál, na který celou dobu čekal, bylo to ujištění, že je všechno v pořádku.

Roztřesenou rukou si zastrčil mobil do kapsy a druhou rukou vytáhl z náprsní kapsy pas. Podal ho na oplátku ženě, která ho rychle prolistovala, aniž hnula brvou.

Poté mu naznačila, aby ji následoval.

Prošli autobusovým nádražím s nápisem Cityterminalen a ocitli se na ulici plné aut. Nalevo od vchodu stálo na chodníku takové množství jízdních kol, jaké Ali nikdy v životě neviděl. Vyvodil z toho, že kolo je zřejmě ve Švédsku oblíbený dopravní prostředek.

Žena mu netrpělivě pokynula, aby si pospíšil, a nenápadným pohybem hlavy mu naznačila, které auto je její a že se má posadit na sedadlo spolujezdce. Fascinovaně ji sledoval, jak usedá za volant a otáčí klíčkem v zapalování. Venku byla mnohem větší zima, než si představoval, ale auto bylo ještě vyhřáté.

Mlčky projížděli městem. Ali usoudil, že žena zřejmě nemluví arabsky, a on zase neuměl anglicky. Zvědavě vyhlížel oknem ven a sledoval ubíhající město. Všude samá voda a mosty. Nízké domy a mnohem méně hluku, než na jaký byl zvyklý z jiných měst. Napadlo ho, kde asi mají tržiště.

O čtvrt hodiny později žena zaparkovala uprostřed opuštěné ulice a pokynula mu, aby vystoupil. Vstoupili do jednoho z nízkých cihlových domů a po schodech vyšli do třetího patra. Na dveřích bytu byly hned tři různé zámky, k jejichž odemčení musela žena použít tři rozličné klíče. Vešla dovnitř jako první a Ali ji se skloněnou hlavou následoval.

V bytě byl cítit saponát a snad i cigaretový kouř. A také malířská barva. Byly tu jen dva pokoje, takže Ali si ihned řekl, že až přijede jeho rodina, jistě dostanou větší byt. Při vzpomínce na manželku a děti ho bodlo u srdce. Doufal, že se mají dobře a do té doby, než dostane povolení k pobytu, to bez něj zvládnou. Muž, který mu výhodný obchod nabídl, slíbil, že to nebude trvat dlouho. Jen co Ali splní své závazky vůči těm, kteří jeho útěk zaplatili.

Žena mu ukázala malou ložnici a obývací pokoj. Lednička byla plná jídla a ve skříňce v kuchyni byly talíře, hrnce a různé jiné nádobí. Ali sice neuměl vařit, ale to teď představovalo ten nejmenší problém. Žena mu podala nadvakrát složený list papíru, otočila se na podpatku a odešla. Od té doby uběhly už tři dny.

Začaly v něm hlodat obavy. Nejméně po sté vytáhl papír, který mu žena dala, a přečetl si krátký vzkaz psaný v arabštině:

Ali, tohle je pro začátek tvůj nový domov. Doufám, že cesta proběhla v pořádku a že se tu zabydlíš. Snažili jsme se, abys tu měl vše, co potřebuješ. Prosím zůstaň uvnitř, dokud tě znovu nekontaktujeme.

Ali si povzdychl a zavřel oči. Jak by také mohl jít ven, když je tu zamčený? Začaly ho pálit oči. Bylo to poprvé, co se od dětství rozplakal. V bytě nebyl telefon, a mobil, který dostal, nefungoval. V televizi chytal jen programy, jejichž jazyku nerozuměl. Al-Džazíru tu neměli a nenašel ani počítač. Okna nešla otevřít a digestoř nefungovala. Vykouřil už několik krabiček cigaret a nevěděl, co bude dělat, až mu dojdou.

A nedocházely jen cigarety. Vypil už celou krabici mléka i džusu a snědl všechen chleba, který byl v mrazáku, protože se mu nechtělo vařit. Karbanátky v plastové krabičce v lednici začal pokrývat našedlý povlak a poté, co oškrábal brambory, aby si je uvařil, zjistil, že jsou úplně zelené.

Opřel si hlavu o okno a prsty bubnoval do skla.

Ať už to brzy skončí, modlil se v duchu. Ať už přijdou, abych mohl splnit svůj úkol.

Alexův telefonát Fredriku překvapil. Stručně jí oznámil, že Pedera odvolal zpět na stanici, a pověřil ji, aby pomohla Joarovi s výslechem postarších manželů, kteří našli těla Ahlbinových.

Teď tu seděli ve čtyřech velkých křeslech kolem malého osmihranného stolku ze dřeva, jehož druh Fredrika nedokázala určit. Fredrika a Joar spolu s Elsie a Svenem Ljungovými. Ač se oba narodili v polovině čtyřicátých let, byli už několik roků v důchodu. Fredriku napadlo, že vypadají dost staře, přestože podle data narození ještě ani nedosáhli pětašedesáti let, což byl zákonný věk odchodu do důchodu. Třeba takhle dopadnou všichni, když přestanou chodit do práce a zůstanou doma?

„Vždycky jste bydleli takhle blízko?“ zahájila výslech Fredrika.

Oba manželé si vyměnili letmý pohled.

„Ano,“ přikývl pan Ljung. „Vlastně ano. Dříve jsme měli stejně jako Ahlbinovi vilu v Brommě, ale pak, jak se děti osamostatnily, jsme se nezávisle na sobě přestěhovali víc do centra. A čirou náhodou jsme se zase stali sousedy. Přišlo nám to vtipné, taková souhra okolností.“

Pan Ljung zdvihl koutky úst, avšak tmavé oči měl vážné. Fredriku napadlo, že zamlada musel být velmi hezký. Měl ostré rysy, trochu jako Alex Recht, a šedé vlasy, kdysi zřejmě tmavě hnědé. Na rozdíl od své útlé a drobné ženy byl vysoké urostlé postavy.

„Kde jste se seznámili?“ zeptal se Joar.

Při tónu jeho hlasu sebou Fredrika trhla. Jeho zájem zněl opravdu upřímně a vystupoval nanejvýš uhlazeně a korektně. „Nudnějšího chlapa jsem ještě neviděl,“ zaslechla jednou zamumlat Pedera, ale ani v nejmenším s ním nesouhlasila.

„V kostele,“ odvětila paní Ljungová pevným hlasem. „Jakob stejně jako Sven kázal v naší farnosti a Marja vedla církevní pěvecký sbor. Já jsem měla na starosti sociální záležitosti.“

„Takže jste pracovali ve stejné farnosti? Jak dlouho?“

„Skoro dvacet let,“ odvětil pan Ljung hrdě. „Předtím jsme s manželkou působili v Karlstadtu. Do Stockholmu jsme se odstěhovali, když děti končily základní školu.“

„Vaše děti se taky kamarádily?“ zeptala se Fredrika.

„Ne,“ zavrtěla nejistě hlavou paní Ljungová a z nějakého důvodu se vyhnula pohledu do očí svého muže. „To ani ne. Marjiny a Jakobovy dcery byly o něco mladší než naši chlapci, takže spolu ani nechodili do školy. Samozřejmě se vídali na rodinných návštěvách a taky v kostele. Ovšem že by byli dobří kamarádi, to ne.“

Proč ne? pomyslela si Fredrika. Zase o tolik starší jejich synové přece být nemohli. Prozatím však tu myšlenku opustila, ačkoli měla dojem, že se paní Ljungová trochu červená.

„Co nám o Ahlbinových můžete povědět?“ zeptal se Joar s vlídným pousmáním. „Chápu, že to pro vás musí být strašné, a vím, že už vás vyslýchali naši kolegové, ale teď jsme případ převzali my a byli bychom vám velmi vděční, kdybyste nám odpověděli ještě na pár otázek.“

Pan a paní Ljungovi zvolna přikývli. Něco v jejich řeči těla se Fredrice nezdálo. Působili křečovitě a zamyšleně. Fredrika si sice ani ve snu nedovedla představit, že by snad se smrtí svých přátel měli něco společného, přesto se jí zdálo, že policii od začátku něco tají.

„Jakob s Marjou si byli velmi blízcí,“ ujistila je paní Ljungová. „Měli skvělé manželství. A dvě úžasné dcery. Chytré a schopné, ačkoli každá jiným způsobem.“

Fredrika se přistihla, jak nenápadně obrátila oči v sloup. „Skvělé manželství.“ Co to vlastně je?

„Seznámili se v mládí?“ zeptal se Joar.

„Ano,“ přikývla paní Ljungová. „Marje bylo šestnáct a Jakobovi sedmnáct. V té době to byl téměř skandál. Ale pak se vzali a založili rodinu, takže se na to rychle zapomnělo.“

„To jsme je ovšem ještě neznali,“ dodal pan Ljung. „Víme to jen z vyprávění.“

„Byli jste dobří přátelé?“ zeptala se Fredrika opatrně a ihned ucítila, že to byl přímý zásah. Manželé Ljungovi se začali vytáčet.

„Dobří přátelé?“ zopakoval Sven Ljung. „Řekl bych, že ano. Chci říct, měli jsme třeba klíče od jejich bytu a oni zase od našeho, i když to bylo hlavně z praktických důvodů, bydleli jsme tak blízko.“

Fredrika čekala, kdy přijde nějaké ale.

Nakonec ho vyslovila Elsie Ljungová.

„Ale dřív jsme si byli blíž,“ řekla tiše.

„Stalo se mezi vámi něco?“ otázal se Joar vlídným tónem.

Paní Ljungová se zatvářila unaveně.

„Vlastně ani ne, jen jsme se prostě časem nějak odcizili. To se sice stává hlavně v mládí, nicméně někdy se to přihodí i v dospělosti.“

Její manžel při těch slovech dychtivě přikyvoval, jako by snad jeho žena vyslovila něco neobyčejně trefného.

„V posledních několika letech jsme už ani neměli moc společných známých,“ dodal pan Ljung a vypadal přitom spokojeně, jako by mu slova přicházela na jazyk snadněji, než očekával. „A taky jsme s manželkou odešli do důchodu, takže už jsme se tak často nevídali v kostele.“

„Ale včera vás k sobě pozvali na večeři?“ zeptala se Fredrika.

„Ano, občas jsme se navštěvovali, to zase ano,“ přitakala paní Ljungová.

Poté se hovor přirozeně stočil na události předešlého večera. Manželé Ljungovi vyprávěli, že několikrát zvonili, klepali a bušili na dveře. Snažili se Ahlbinovým dovolat na pevnou linku i na mobil, ale všechno marně.

„Zmocnil se mě takový divný pocit,“ vysvětlovala paní Ljungová rozechvělým hlasem. „Taková předtucha, že se stalo něco hrozného. Trvala jsem na tom, že se musíme podívat dovnitř, že si odemkneme sami. Sama nechápu proč. Svenovi to přišlo jako hloupost, chtěl jít radši domů, ale já jsem trvala na svém a řekla mu, ať si klidně jde, že já se tam každopádně podívám.“

Nakonec se paní Ljungové podařilo manžela přesvědčit a odemkli si vlastním klíčem.

„To u sebe nosíte jejich klíče?“ podivila se Fredrika.

„Ano,“ přikývla Elsie Ljungová. „Jsem toho názoru, že klíče jsou cenná věc, kterou by měl mít člověk pořád u sebe,“ vysvětlila téměř podrážděně a při těch slovech věnovala svému muži ostrý pohled.

„To pořád nosíte všechny klíče s sebou?“ zasmál se Joar ve snaze odlehčit situaci.

„No jistě,“ přikývla paní Ljungová.

„Klíče od našeho bytu, od synova bytu, od motorového člunu,“ vyjmenovával tiše její manžel a vrtěl přitom hlavou.

Joar se mírně předklonil a položil další otázku:

„Co jste si pomysleli, když jste je našli?“

Na okamžik nastalo hrobové ticho.

„Napadlo nás, že je někdo zastřelil,“ odpověděla po chvíli šeptem Elsie Ljungová. „Vyběhli jsme ven na chodbu a ihned jsme zavolali policii.“

„Teď už asi víte, že policie našla ten dopis na rozloučenou, že?“ zeptala se Fredrika pomalu.

Od samého začátku jejich návštěvy měla dojem, že se paní Ljungová co nevidět rozpláče. A měla pravdu.

„Celou dobu, co jsme Jakoba znali, ho trápila ta nemoc,“ spustila zajíkavým hlasem. „Ale něco tak šíleného jako zastřelit Marju i sebe by ho nikdy nenapadlo. Nikdy.“

Její manžel souhlasně přikyvoval.

„Jakob byl hluboce věřící. Takhle by Boha nikdy nezradil.“

Joar přejížděl prsty po hrnečku s kávou, kterou jim manželé Ljungovi nabídli.

„Všichni bychom rádi věřili, že své přátele známe jako své boty,“ prohlásil pevným hlasem. „Jenže v tomhle případě musíme také zohlednit některá zjevná fakta.“

K Fredričině údivu Joar vstal a začal zvolna přecházet po pokoji sem a tam.

„Za prvé: Jakob Ahlbin trpěl chronickými depresemi a několikrát podstoupil léčbu elektrošoky. Za druhé: bral psychofarmaka. V bytě jsme našli jak obaly od léků, tak recepty. Za třetí: před pár dny se dozvěděl, že se jejich nejstarší dcera předávkovala heroinem.“

Joar se odmlčel.

„Jste si opravdu jistí, že je naprosto vyloučené, aby ze smutku zešílel a rozhodl se to trápení ukončit?“

Elsie Ljungová důrazně zavrtěla hlavou.

„To není pravda!“ zvolala. „To nemůže být pravda. Jak by se Lina mohla předávkovat heroinem? Zrovna ona? Znám ji odmalička a můžu vám na bibli odpřísáhnout, že drogy nikdy nebrala.“

Její muž opět přikývl.

„Manželka má pravdu. Opravdu je to naprosto nepochopitelné.“

„Každá rodina přece může mít nějaké problémy a tajemství, ne?“ namítla Fredrika.

„Takováhle tajemství ne,“ trvala na svém paní Ljungová. „Kdyby některá z jejich dcer fetovala, museli bychom to vědět.“

Fredrika s Joarem si vyměnili pohled a mlčky se shodli na tom, že změní téma.

Dcera Ahlbinových je mrtvá, to je nevyvratitelný fakt. A Jakobův zdravotní stav dokázal jistě lépe posoudit lékař než jeho staří známí.

„Tak dobře,“ prohlásila Fredrika. „Pokud na chvíli vyloučíme nejpravděpodobnější možnost, a sice že pachatelem byl Jakob, kdo jiný to mohl udělat?“

Nastalo ticho.

„Měli Jakob a Marja nějaké nepřátele?“

Manželé Ljungovi si vyměnili překvapený pohled, jako by takovou otázku vůbec nečekali.

„Jsou přece mrtví,“ pokračoval Joar laskavým tónem. „A jestli je nezabil Jakob, tak kdo tedy? Nevíte o nějakém konfliktu, do kterého by byli zapletení?“

Oba manželé se sklopenýma očima zavrtěli hlavou.

„O ničem takovém nevíme,“ odvětila paní Ljungová nejistým hlasem.

„Jakob se hodně angažoval v oblasti uprchlictví,“ pokračovala Fredrika. „Neměl s tím někdy nějaké problémy?“

Sven Ljung se prudce napřímil. Jeho žena si pohrávala s pramínkem šedivých vlasů, který jí spadal do bledé tváře.

„Nic takového se nám nikdy nedoneslo,“ zavrtěl hlavou Sven Ljung.

„Ale angažoval se v té oblasti, ne?“

„To ano, a dost aktivně. Jeho matka pocházela z Finska, takže se zřejmě sám považoval za částečného přistěhovalce.“

„V čem konkrétně spočívala jeho činnost?“ zeptal se Joar zamračeně a znovu se posadil.

Elsie Ljungová chvíli těkala pohledem sem tam, jako by nevěděla, co odpovědět.

„Působil v různých neziskových organizacích,“ řekla nakonec. „A taky přednášel. To mu šlo. Dokázal si lidi naklonit, přesvědčit je, stejně jako při kázání.“

„Občas se stává, že věřící lidé pomáhají schovávat uprchlíky,“ poznamenal Joar tvrdým hlasem, který Fredriku překvapil. „Nebyl to náhodou i jeho případ?“

Elsie Ljungová zarytě mlčela. Sven Ljung si usrkl kávy a teprve potom odvětil:

„Je pravda, že se to proslýchalo, ale my o tom nic nevíme.“

Fredrika nenápadně pohlédla nejprve na hodinky a potom na Joara. Ten přikývl.

„Tak vám děkujeme, že jste si na nás udělali čas,“ ukončil Joar výslech a položil na stůl svou vizitku. „Určitě se vám ještě ozveme.“

„Budeme vám kdykoli k dispozici,“ přikývla paní Ljungová rychle. „Samozřejmě vám rádi pomůžeme.“

„Děkujeme,“ připojila se Fredrika a následovala Joara do předsíně.

„Nevíte náhodou, kde bychom mohli zastihnout jejich druhou dceru Johannu? Potřebujeme ji co nejdřív najít, aby se o smrti rodičů nedozvěděla z médií,“ vysvětlil Joar.

Elsie Ljungová zamrkala a na okamžik očividně zaváhala s odpovědí.

„Johannu? Ta nejspíš někde cestuje, jako vždycky.“

„Nemáte náhodou její číslo na mobil?“

Elsie Ljungová pevně sevřela rty a zavrtěla hlavou.

Fredrika s Joarem už byli oblečeni a na odchodu, když vtom paní Ljungová pronesla:

„Proč nezavolali?“

Fredrika se zarazila pouhého půl metru od dveří.

„Prosím?“

„Jestli se Lina opravdu předávkovala, tak proč tu večeři nezrušili?“ pokračovala Elsie Ljungová nechápavě. „Mluvila jsem s Marjou ještě včera dopoledne a připadala mi stejně vyrovnaná a spokojená jako vždycky. Slyšela jsem, jak Jakob vedle hraje na klarinet. Proč by se chovali jakoby nic, kdyby věděli, že zanedlouho zemřou?“