Copyright © Blake Crouch, 2012

Translation © Jan Sládek, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2013

978-80-7462-470-4

..

Všechny postavy a události v této knize jsou smyšlené. Jakákoli podobnost se skutečnými, žijícími či mrtvými osobami je čistě náhodná.

.

Přestože existuje hodně důkazů, že lidská rasa se stále vyvíjí, což znamená, že evoluce nadále pokračuje, biologové přiznávají, že nedokážou odhadnout, kam nás zavede.

Time Magazine, 23. únor 2009

To, že jste paranoidní, ještě neznamená, že po vás nejdou.

Joseph Heller

p.r.v.n.í...k.a.p.i.t.o.l.a

Když se probral, ležel na zádech a do tváře mu svítilo slunce. Někde nablízku slyšel tlumený zvuk tekoucí vody. Bolely ho oči – přímo cítil, jak mu vibruje optický nerv – a vzadu v hlavě, tam, kde by doktoři nejspíš mluvili o spodině lebeční, mu cosi zvláštně pulzovalo. Pomalu, velmi opatrně se převalil na bok. Chvíli zůstal v klidu a pak se stejně pomalu posadil a hlavu sklonil mezi kolena. Seděl se zavřenýma očima a vnímal, jak se celý svět zvláštně zvedá a klesá, jako by někdo uvolnil jeho doposud pevnou osu a zeměkoule se rázem proměnila v obří houpačku. Při prvním dlouhém nádechu se mu zdálo, jako by mu na levé straně hrudi pod žebra vrazili dlouhou ostrou dýku. Zasténal bolestí a konečně se přinutil otevřít oči. To levé musel mít pořádně nateklé, protože mu připadalo, jako by se jím díval přes úzkou štěrbinu.

Od místa, kde ležel, se táhl hustý koberec ostře zelené trávy – podobně sytý odstín ještě v životě neviděl. Končil u břehu řeky, v níž tekla na první pohled křišťálově čistá voda. Tok byl hodně prudký a u velkých kamenů se tvořily zpěněné peřeje a malé víry. Na druhém břehu řeky se tyčila dobře sto metrů vysoká skála. Na její hraně se jasně rýsovaly shluky pokroucených borovic, jejichž vůni roznášel vítr do okolí, kde se příjemně mísila se sladkou vůní tekoucí vody.

Na sobě měl černé kalhoty, černé sako a bílou bavlněnou košili s tvrdým límečkem, která ale byla na řadě míst potřísněna skvrnami od krve. Na krku mu visela černá vázanka. Když si zkontroloval uzel, zjistil, že je nepořádně uvázaný a hodně povolený.

Zkusil vstát. Okamžitě se mu podlomily nohy a tvrdě dosedl zpátky na zem. Pod žebry mu projela palčivá bolest, jako by se pohnula ostrá čepel, kterou tam celou dobu cítil. Druhý pokus byl o poznání úspěšnější, i když nohy mu vibrovaly jako napnuté struny a měl pocit, že stojí na palubě lodi, s níž si pohazují vlny. Pomalu se otočil a doširoka se rozkročil, aby získal trochu stability a pevnější oporu.

Řeku teď měl za zády a díval se na rozlehlou, svěže zelenou plochu porostlou hustou trávou. Na jejím konci se v ostrém poledním slunci jasně třpytily kovové houpačky pro děti, vedle nichž rozeznával několik skluzavek s hladkým povrchem, který házel nepříjemné odlesky.

Nikde nablízku neviděl jedinou živou duši.

Hned za parkem stála řada úhledně působících viktoriánských domů a o kousek dál se tyčily vyšší budovy lemující nějakou větší ulici, možná místní hlavní třídu. Celé město mělo na délku sotva dva kilometry, spíš o dost míň, a rozkládalo se na dně obřího kamenného amfiteátru, jehož stěny tvořily stovky metrů vysoké skály, na nichž si všiml dlouhých pásů výrazně červeného kamene. Ve vysoko položených horských rozsedlinách stíněných před sluncem místy stále ještě ležel sníh, ale dole v údolí bylo teplo. Na kobaltově modré obloze nebyl jediný mráček.

Sáhl si do kapes u kalhot, a když zjistil, že jsou prázdné, zkontroloval obě náprsní kapsy u jednořadového saka.

Vůbec nic. Nenašel peněženku ani sponu s papírovými bankovkami. Postrádal jakýkoli identifikační průkaz, chyběly mu klíče. Neměl u sebe ani telefon.

Jen ze spodní kapsy na vnitřní straně saka vylovil švýcarský armádní nůž.

***

Pomalým krokem se vydal na opačný konec parku. Netušil, kde je ani co se s ním stalo. Cítil, jak se ho zmocňuje nervozita. Tlumené údery v zátylku se změnily v nesnesitelnou bodavou bolest, která se mu zařezávala do mozku.

S jistotou věděl jen šest věcí:

Znal jméno současného prezidenta.

Jasně si vybavoval matčinu tvář, i když za nic na světě si nemohl vzpomenout na její jméno a nepamatoval si ani její hlas.

Věděl, že umí hrát na klavír.

A taky létat ve vrtulníku.

Je mu třicet sedm let.

A potřebuje se co nejrychleji dostat do nemocnice.

Nebýt těchto šesti záchytných bodů, připadal by si jako naprostý cizinec, nejen v tomto neznámém městě, ale na celém světě, i když ten mu tak docela cizí nepřipadal. Spíš měl pocit, jako by četl knihu napsanou nějakým neznámým jazykem, který možná kdysi znal, ale z nějakého důvodu ho zapomněl. Věděl, že pravda je blízko, jen kousek za hranicí vědomí, ale právě teď zcela mimo dosah.

Procházel klidnou obytnou čtvrtí plnou malebných domků a drahých aut, která si jedno po druhém pozorně prohlížel. Je možné, že by některé patřilo jemu?

Domy lemující z obou stran širokou ulici působily mimořádně úpravně. Na první pohled bylo patrné, že jejich majitelé se o ně dobře starají a pravidelně je natírají. Stejně pečlivě podle všeho dbají také na trávníky před domem, ohrazené nízkým laťkovým plotem. U vstupu na pozemek před domem stály poštovní schránky, na něž místní obyvatelé pečlivě – velkými bílými tiskacími písmeny – kreslili svá jména.

Skoro za každým domem byla vidět velká, bujně zelená zahrada plná pestrobarevných květů a úhledných zeleninových záhonů, které tu a tam stínily ovocné stromy.

Hodně ho překvapilo, jak výrazně a živě tu působí všechny barvy.

Zhruba v polovině druhého bloku se zastavil a na chvíli se vyčerpaně ohnul v pase. Chůze ho hodně unavila. Najednou nemohl popadnout dech a navíc ho už zase trápila ta dýka na levé straně pod žebry. Chvíli měl pocit, že další krok už nezvládne. Dost dlouho se opíral dlaněmi o stehna, ale pak se přece jen narovnal. Svlékl si sako a vytáhl košili z kalhot. Pak ji pomalu rozepnul – knoflíky mu z nějakého důvodu zarputile vzdorovaly – a s neskonalou úlevou rozhalil. Hruď bohužel vypadala ještě o dost hůř, než se podle bolesti obával. Po celém levém boku se táhla velká tmavě fialová modřina, z níž na řadě míst vystupovaly ostře ohraničené nezdravě žluté terče.

Dostal ránu. Hodně silnou ránu, jako by do něj něco vrazilo.

Rukou si lehce přejel po temeni a pak po zátylku hlavy. Pořád ho stejně bolela, vlastně minutu od minuty třeštila čím dál víc, ale žádné větší rány si nevšiml. Jen na levé straně byla lebka na dotek hodně citlivá.

Znovu si košili zapnul – tentokrát se knoflíky trochu umoudřily –, zastrčil si ji do kalhot a vydal se dál ulicí.

Pořád ještě se nedokázal plně soustředit, ale pomalu mu to přece jen docházelo. Přihodilo se mu něco vážného.

Možná havaroval v autě. Možná odněkud spadl. Ale taky ho mohli přepadnout – to by vysvětlovalo, proč u sebe nemá peněženku, doklady a vlastně ani nic jiného, až na ten švýcarský armádní nůž.

Nejspíš by měl ze všeho nejdřív zajít na policii.

Ovšem jen v případě, že…

Neudělal něco špatného. Nespáchal třeba zločin.

Byl by něčeho takového schopen?

Asi by bylo lepší, kdyby s tou návštěvou policejní stanice ještě počkal, aspoň do chvíle, než si vzpomene, co přesně se stalo.

Přestože kolem sebe neviděl vůbec nic, z čeho by mohl vyvozovat, že tohle město zná nebo že tu už někdy byl, po chvíli si uvědomil, že pozorně čte jména na schránkách. Nějaký podvědomý návyk? Nebo někde hluboko v podvědomí, v nějakém skrytém koutu mozku, jenž ne a ne pořádně pracovat, věděl, že na jedné ze schránek najde své vlastní jméno? A jakmile ho objeví, rázem se mu vrátí paměť.

Kus před ním, ve vzdálenosti několika městských bloků, se nad borovicemi tyčily vysoké budovy, z čehož usoudil, že se blíží do centra. Navíc poprvé zaslechl hluk motoru a poté taky vzdálené hlasy, jež chvílemi mizely v hukotu větráků klimatizace.

Zastavil se uprostřed ulice a nerad zvedl hlavu.

Díval se na schránku před červeno-zeleným dvouposchoďovým viktoriánským domem.

Vlastně se nedíval na schránku, usilovně mžoural na jméno na jejím boku.

Najednou se mu zrychlil tep, ale vůbec netušil proč.

MACKENZIE.

„Mackenzie.“

To jméno neznal. Nikoho mu nepřipomínalo. Nemělo pro něj naprosto žádný význam.

„Mack…“

Ale první slabika mu připadala povědomá. S nikým konkrétním si ji nespojoval, ale když ji vyslovil nahlas, něco při tom cítil.

„Mack. Mack.“

Že by se jmenoval Mack? Klidně to mohlo být jeho křestní jméno.

„Jmenuju se Mack. Zdravím, já jsem Mack. Moc rád vás poznávám.“

Ne.

To jméno mu nesedělo na jazyku. Tak nějak divně se na něm převalovalo, jako by tam nepatřilo. Ústa na ně nebyla zvyklá. Ne, to nebylo přesné. S pusou to nemělo nic společného. Spíš s mozkem. To jméno z nějakého důvodu nesnášel. Vlastně věděl proč. Protože v něm vyvolávalo takový zvláštní pocit…

Strach.

Přidalo mu to dost divné. Ale bylo to tak. To jméno v něm vzbuzovalo strach.

Je možné, že mu někdo jménem Mack ublížil?

Pokračoval v chůzi.

Minul další tři bloky a dostal se na roh Hlavní a Šesté ulice, kde našel ve stínu pod stromy lavičku. Posadil se na ni a pomalu se zhluboka nadechl. Rozhlédl se po ulici. Za každou cenu chtěl najít něco známého, nějaký záchytný bod, podle něhož by poznal, kde je.

Kdyby aspoň zahlédl nějaký supermarket, kde by se mohl trochu poptat.

Napříč přes ulici si všiml lékárny.

Vedle ní restaurace.

A hned za ní tříposchoďové budovy s velkými vstupními dveřmi, nad nimiž visel vývěsní štít:

HOTEL WAYWARD PINES

Z lavičky ho zvedla vůně čerstvě pražené kávy. Zvědavě a hodně nedočkavě se rozhlédl a po chvilce našel uprostřed dalšího bloku kavárnu Kouřící hrnek. Odjinud to neodolatelné aroma vycházet nemohlo.

No paráda.

Vzhledem k situaci, v níž se ocitl, to určitě nebyla ta nejdůležitější a po pravdě ani nijak zvlášť užitečná informace, ale přesto ho potěšilo, že přišel na další věc. Má rád kávu. Vlastně ji naprosto zbožňuje. Nedokáže se bez ní obejít. Měl pocit, jako by pod stolem našel další zatoulaný dílek skládanky, po jejímž dokončení konečně zjistí, kdo je.

Vydal se za zdrojem vůně a za pár okamžiků stál před dveřmi chráněnými hustou sítí v chatrném dřevěném rámu. Otevřel je a vešel dovnitř. Ocitl se v maličké, dost zvláštně působící kavárně. Jen po čichu okamžitě poznal, že káva, kterou tu podávají, není žádná levná druhořadá břečka. Napravo za barem viděl několik strojů na espresso, dva velké elektrické mlýnky, stroj na výrobu pěny a dlouhou řadu lahví s alkoholem a různými likéry, kterými tu ochucovali kávu. Na třech stoličkách u baru seděli zákazníci. Protější stěnu lemovala řada pohodlných pohovek a polstrovaných židlí. Na policích byly vyrovnané vybledlé brožované knížky s pozohýbanými rohy. U jednoho stolku seděli nějací postarší muži a hráli šachy – s hodně nesourodě působícími figurami, které nejspíš poskládali z několika souprav. Na zdech visely práce místních amatérských umělců – mimo jiné několik černobílých fotografií ženy ve středních letech, která na jednotlivých snímcích vůbec neměnila výraz. Pouze se měnil úhel záběru. Po chvíli mu došlo, že jsou to všechno autoportréty.

Přistoupil k pokladně.

Dost dlouho trvalo, než si ho asi dvacetiletá, možná o něco málo starší blondýnka s dlouhými dredy vůbec všimla. Když se na něj konečně podívala, na okamžik se mu zdálo, že v jejích pěkných očích zahlédl něco jako strach.

Je možné, že by mě znala?

Podíval se na sebe do zrcadla za pokladnou a okamžitě mu došlo, proč se tvářila tak překvapeně a možná i maličko zhnuseně, jako by se dívala na bezdomovce. Celou levou tvář mu pokrývala obří modřina a levé oko měl hrozně nateklé. Mezi opuchlými víčky mu zbývala jen uzounká štěrbina.

Bože můj. Někdo mi musel dát pořádnou nakládačku.

Když se ale nesoustředil na potlučenou tvář, která opravdu vypadla hrozně, byl se svým vzhledem celkem spokojen. Odhadoval, že může měřit tak metr osmdesát, možná spíš metr osmdesát pět, což je moc pěkná výška. Měl černé vlasy a určitě nejméně dvoudenní strniště, které se mu táhlo po tváři jako temný stín. Z toho, jak mu na ramenou sedělo sako a jak se mu na hrudi napínala košile, bylo patrné, že má svalnatou, dobře vypracovanou postavu. Připadal si jako pracovník reklamního oddělení nějaké velké firmy nebo možná vedoucí marketingu – pokud se oholí a dá trochu do pořádku, určitě musí vypadat hodně dobře.

„Co si dáte?“ zeptala se ho dívka za barem.

Pro šálek silné horské kávy by klidně zabíjel, ale moc dobře věděl, že u sebe nemá ani deseticent, který by ostatně stejně nestačil.

„Vaříte tu dobrou kávu?“

Svou otázkou dívku zjevně zmátl.

„No, asi jo. Teda určitě. Moc dobrou.“

„Řekla byste, že nejlepší ve městě?“

„Žádnou jinou kavárnu ve městě nenajdete, ale když to musíte vědět, tak ano, naše káva je vážně skvělá.“

Muž se nahnul přes pult, aby nemusel křičet. „Znáte mě?“ zašeptal.

„Co prosím?“

„Ptal jsem se, jestli mě náhodou nepoznáváte? Jestli sem třeba občas nechodím?“

„Vy nevíte, jestli jste tady už někdy byl?“

Zakroutil hlavou.

Dlouze se na něj zadívala, jako by se snažila odhadnout, jestli to vůbec může myslet vážně. Nejspíš jí připadalo, že je blázen nebo si z ní z nějakého neznámého důvodu dělá legraci.

Po chvíli konečně odpověděla. „Nezdá se mi, že bych vás tu už viděla.“

„A víte to naprosto jistě?“

„Nevím, jestli jste si toho všiml, ale tady nejsme v New Yorku, takže si zákazníky dost pamatujeme.“

„Jasně, to chápu. Pracujete tu dlouho?“

„Něco málo přes rok.“

„A víte jistě, že nepatřím k pravidelným zákazníkům?“

„To určitě nepatříte. Stálé zákazníky samozřejmě znám.“

„A mohl bych se vás zeptat ještě na něco?“

„Jasně, klidně se ptejte.“

„Kde to jsem?“

„Vy nevíte, kde jste?“

Na okamžik zaváhal. Nebyl si jistý, jestli se chce přiznat, že právě teď se cítí bezmocný jako malé dítě. Část jeho osobnosti se tomu vzpírala, i když přesně nechápal proč. Když konečně váhavě zakroutil hlavou, dívka na něj vrhla další napůl znechucený, napůl vystrašený pohled. Určitě mu nevěřila a myslela si, že na ni něco zkouší.

„Myslím to vážně. Jestli si myslíte, že si z vás utahuju, tak mi křivdíte,“ dodal rychle.

„Jmenuje se to tu Wayward Pines a jsme v Idahu. Co se vám stalo s obličejem? Vypadá dost… zvláštně.“

„Zatím vlastně ještě nevím. Máte tu ve městě nemocnici?“ Sotva tu otázku vyslovil, tělem mu projelo nepříjemné mrazení. Dokonce se trochu otřásl, i když v kavárně bylo teplo.

Mělo to být varování?

Jako by se někde hluboko uvnitř vzbudila zasutá vzpomínka a přejela mu ledovým prstem po páteři.

„Jo, to máme. Sedm bloků jižně odsud. Podle mě byste měl co nejrychleji na pohotovost. Jestli chcete, klidně vám zavolám sanitku.“

„To není potřeba. Dojdu tam sám,“ řekl a pomalu se začal vzdalovat od pultu. „Moc děkuju…, vlastně ani nevím, jak se jmenujete.“

„Miranda.“

„Dobře. Moc děkuju, Mirando.“

Jakmile se znovu ocitl na slunci, nejistě zavrávoral. Bolest hlavy, která v kavárně na chvíli ustoupila, opět zesílila a posunula se nebezpečně blízko k hranici migrény, s níž, jak dobře věděl, přichází i další radosti, jako třeba zvracení. Nikde nablízku neviděl auta, takže ignoroval dost vzdálený přechod a zamířil přímo na druhou stranu ulice, po níž se vydal k rohu Hlavní s Pátou. Cestou minul mladou ženu s malým chlapcem, který ukazoval prstem a něco jí šeptal do ucha. Možná se mu to jenom zdálo, ale dal by ruku do ohně, že zaslechl: „To je on, maminko?“

Žena vrhla na syna káravý pohled a významně si položila prst na ústa. Pak se na muže podívala a rozpačitě se usmála: „Moc se omlouvám. Nechtěl být nezdvořilý.“

Za chvíli stál na rohu Páté a Hlavní. Přímo před dvoupatrovou budovou z hnědého kamene. Na dvojitých prosklených dveřích stálo velkými písmeny PRVNÍ NÁRODNÍ WAYWARD PINES. Když nahlédl za roh banky, všiml si úzké uličky a u ní telefonní budky.

Co nejrychleji k ní dobelhal, vešel dovnitř a prudce za sebou zabouchl dveře, jako by se bál, že spolu s ním vklouzne dovnitř ještě někdo.

Tenčí telefonní seznam v životě neviděl. Listoval jím sem a tam a doufal, že v něm najde nějakou nápovědu, něco, co by mu řeklo, jak dál, ale nic neviděl. Jen osm stran s několika sty jmen a telefonních čísel, která mu, stejně jako vše ostatní, na co zatím v tomto městě narazil, vůbec nic neříkala.

Pustil seznam, který se zhoupl na kovovém řetízku, čelem se opřel o příjemně chladné sklo.

Pohledem zabloudil k tlačítkům na telefonním přístroji.

Spokojeně se usmál. První věc, která mu udělala skutečně radost.

Znám číslo domů.

Než zvedl sluchátko, číslo několikrát na zkoušku vyťukal. Prsty mu rychle běhaly po tlačítkách, jako by všechny pohyby byly bezpečně uložené v paměti šlach a svalů.

Zavolá na účet volaného a bude doufat, že to na druhém konci někdo zvedne, že někdo je doma – samozřejmě, pokud ten někdo, kdo by se s ním dělil o byt, vůbec existuje. Samozřejmě neudá své jméno, přinejmenším ne to skutečné, ale snad poznají jeho hlas a hovor přijmou.

Zvedl sluchátko a přiložil si ho k uchu.

Stiskl nulu.

Žádný tón.

Několikrát klepl do vidlice na boku telefonního přístroje, ale vůbec to nepomohlo.

Překvapilo ho, jak snadno podlehne vzteku. Třískl sluchátkem do vidlice, čímž vše ještě citelně zhoršil. Tělem mu stoupala mohutná vlna adrenalinu. Měl pocit, že pokud něco neudělá, v následujícím okamžiku se v ní utopí. Zatnul pravou ruku v pěst a napřáhl ji k úderu. Klidně by třeba prorazil sklo, protože na několika dalších krvavých ranách už stejně nesejde, ale zastavila ho naražená žebra. Záplavu vzteku vystřídala nesnesitelná bolest, která ho doslova srazila k zemi – na podlahu budky.

V zátylku mu cosi pulzovalo, jako by mu tam měla každým okamžikem vybuchnout bomba.

Na okamžik viděl dvojitě. Pak se mu všechno rozmazalo a nakonec ztratilo ve tmě…

***

Když znovu otevřel oči, na telefonní budku padal stín. Chytl se kovového řetízku s možná nejtenčím telefonním seznamem na světě a vší silou se přitáhl. Chvíli to trvalo, ale nakonec se s jeho pomocí postavil. Přes špinavé sklo viděl horní část slunečního kotouče, jenž se pomalu ztrácel za skalními útesy vymezujícími západní hranici města.

Jakmile slunce zmizelo, výrazně se ochladilo. Možná o pět, možná o šest stupňů.

S uspokojením si uvědomil, že si stále ještě pamatuje telefonní číslo do svého bytu. Opět ho několikrát vyzkoušel nanečisto se zavěšeným sluchátkem, aby se pak třeba nespletl, a zkusil, zda se neozve oznamovací tón. Nic. Ticho. Až na slabé praskání ve sluchátku, které tam předtím nebylo. Nebo si ho aspoň nevšiml.

„Haló? Haló?“

Zavěsil a znovu vzal do rukou telefonní seznam. Poprvé procházel příjmení. Zkoušel, jestli mu některé nepřipadá povědomé nebo v něm nevyvolá nějakou vzpomínku. Třeba jen pocit. Teď se zaměřil na křestní jména. Přejížděl prstem po stránce a snažil se nevnímat vracející se bolest v zátylku.

První stránka – nic.

Druhá stránka – nic.

Třetí – zase nic.

Kousek od konce šesté strany se prst náhle zastavil.

Mack a Jane SKOZIEOVI

403 E Třetí ulice Wayward Pines 83278..........559-0196

Rychle pohledem přelétl poslední dvě stránky – u žádného jiného příjmení jméno Mack nenašel. V celém Wayward Pines zjevně žil jen jeden muž tohoto jména.

Ztěžka se ramenem opřel o shrnovací skleněné dveře, které se otevřely, a on vyšel z budky na ulici. Začínal večer. Slunce se ztratilo za půlkruhem hor, rychle se smrákalo a stále citelněji se ochlazovalo.

Kde budu spát?

Klátivě se vydal kamsi dál po chodníku, přestože věděl – tedy alespoň ta fungující část mozku mu to neustále připomínala –, že by měl okamžitě do nemocnice. Chtělo se mu zvracet. Měl hroznou žízeň. A hlad. Netušil, kde je, a v kapse neměl jediný dolar. Byl potlučený a bolelo ho celé tělo. Hlavně žebra. Stačil jen trochu hlubší nádech a měl pocit, že omdlí bolestí.

Něco mu ale v cestě do nemocnice bránilo. Jen netušil co. Čím víc se vzdaloval středu města, z něhož mířil k domu Macka Skozieho, tím jasněji mu to docházelo.

Byl to… strach.

Čeho se ale bojí? A proč? Nedávalo to žádný smysl. Jedno ale věděl. Do nemocnice nemůže.

Ne v tomto stavu. Vlastně nikdy.

Měl pocit, že podobný strach ještě nezažil. Tak nejasný a přesto ochromující. Jako když jdete v noci sami lesem a neustále se rozhlížíte, i když nevíte, čeho byste se měli bát, a právě ta nejistota vás děsí ze všeho nejvíc.

Pokračoval o další dva bloky dál severním směrem na Třetí ulici, kde se na chvilku zastavil, aby se rozhlédl. Přestože cítil, jak se mu stále víc svírá hruď, otočil se zády k městu a vyrazil k východu.

První schránka, na kterou narazil, měla na boku číslo 201.

Odhadl, že dům Skozieových by neměl být dál než dva bloky od místa, kde právě stál.

Kousek před ním si na trávě hrály nějaké děti. Jedno za druhým probíhaly rozstřikovačem. Když se dostal k plotu u jejich domu, pokusil se narovnat a nekulhat, ale dobře věděl, že svíravé bolesti v žebrech stejně trochu uhýbá.

Jakmile se přiblížil, děti ztichly, zůstaly stát a nepokrytě ho sledovaly, jak se belhá podél plotu. Z jejich zvědavých a nedůvěřivých pohledů mu na čele vyskočily drobné kapičky potu.

Znovu přešel silnici a ještě pomaleji než doposud vrávoral podél dalšího bloku, nad nímž se tyčily mohutné koruny tří vzrostlých borovic, jejichž větve zasahovaly až nad silnici.

Čísla pestrobarevných viktoriánských domů v tomto bloku začínala trojkou.

Dům Skozieových stojí hned v tom dalším.

Začaly se mu potit dlaně a hlavou mu rezonovaly duté rány, jako by mu někdo v zátylku bušil do tympán. Bum-bum-bum. Bum-bum-bum.

Dvě tři vteřiny viděl všechno dvojitě.

Zavřel oči, pevně sevřel víčka a pár okamžiků počkal. Když je znovu otevřel, všechno bylo jako dřív.

Na další křižovatce se zastavil. Už dlouho ho trápilo sucho v ústech, ale teď měl pocit, jako by spolkl pořádný chumáč vaty. Snažil se aspoň pořádně nadechnout. V krku ucítil odpornou chuť žaludečních šťáv.

Všechno se vyjasní, jakmile ho uvidíš.

Musí se to vyjasnit.

Nejistě přešel doprostřed silnice.

Rozhlédl se a uvědomil si, že za chvíli bude tma. Z okolních hor klesal chlad a rychle se rozlézal údolím.

Na tmavnoucím nebi bledly poslední červánky, jejichž nejasná zář lehce osvětlovala vrcholky skal obklopujících Wayward Pines. Za normálních okolností by ho podobný pohled jistě nadchl a možná i dojal, ale teď dokázal myslet jen na bolest.

Kousek před sebou si všiml postaršího páru. Muž se ženou se drželi za ruce a pomalu se mu vzdalovali.

Jinak na ulici nikdo nebyl a zcela se ztratil i hluk ze středu města.

Přešel příčnou ulici pokrytou dokonale hladkým asfaltem a vstoupil na chodník.

Přímo před sebou mě schránku s číslem 401.

Číslo 403 muselo následovat hned za ní.

Hlava mu nesnesitelně třeštila. V jednom kuse mhouřil oči, aby se zbavil dvojitého vidění a mohl aspoň trochu zaostřit.

Dalších patnáct trýznivých kroků a stál u černé schránky s číslem 403.

SKOZIEOVI.

Chytl se špičatých svislých latěk plotu, které mu pomohly udržovat rovnováhu.

Volnou rukou se natáhl k brance, odsunul zástrčku a špičkou odřené černé boty ji otevřel.

V závěsech to nepříjemně zaskřípalo.

Branka se otočila o sto osmdesát stupňů a tlumeně bouchla do plotu.

Pěšina k domu byla vydlážděná starými, různě velkými cihlami snad všech odstínů červené, takže vypadala jako pruh kostkované látky. Vedla ke kryté verandě, na níž stál malý stolek z tepaného železa a kolem něj několik houpacích židlí. Dům zářil svěží růžovou, která ostře kontrastovala se zelenými okraji. Přes tenké závěsy viděl, že se uvnitř svítí.

Na co čekáš? Musíš se na něj podívat.

Klopýtavě se vydal k domu.

Už zase se mu všechno ztrácelo v mlze a čím dál obtížněji odolával návalům nevolnosti.

Vystoupil na verandu a rychle zvedl ruku. Právě včas, aby se zachytil. Jinak by se určitě zhroutil na zem. Jednou rukou se opřel o rám dveří a druhou chytl klepadlo zavěšené nad mosaznou deskou. Obě se mu neovladatelně třásly.

Nechtěl si dopřát ani vteřinu času, aby si vše nerozmyslel.

Rázně čtyřikrát udeřil do dveří.

Měl pocit, jako by pokaždé dostal ránu do zátylku, ale na to si už pomalu začínal zvykat. Daleko víc ho trápilo, že se mu před očima objevovaly stále větší skvrny, miniaturní černé díry nenasytně požírající světlo.

Zpoza dveří se ozvaly kroky doprovázené skřípotem dřevěných desek úpějících pod váhou majitele nebo majitelky domu.

Nohy mu vypovídaly službu. Klouby mu měkly a měnily se v beztvarou, kašovitou hmotu.

Objal jeden ze sloupků podpírajících střechu verandy a aspoň na chvíli získal ztracenou rovnováhu.

Dveře se zprudka otevřely a za sítí proti hmyzu se objevila tvář muže, jenž mohl být klidně jeho otcem. Byl vysoký a štíhlý, na temeni měl chomáč hodně prošedivělých vlasů, na bradě mu rostla bílá kozí bradka a tváře mu zdobilo jemné krajkoví tenkých žilek, neklamné znamení, že se rozhodně nijak neodříká alkoholu.

„Hledáte někoho?“ zeptal se pán domu.

Co nejvíc se narovnal a párkrát zamrkal, jako by se tím mohl zbavit úporné bolesti hlavy. Stát takto bez opory pro něj představovalo skoro nadlidský úkol.

„Vy jste Mack?“ Jeho hlas zněl přiškrceně a celkově působil vystrašeně. Věděl to a bylo mu jasné, že si toho určitě všiml i neznámý ve dveřích.

Nejraději by se rovnou zahrabal pod zem.

Majitel domu přistoupil blíž k síti, aby si cizince na zápraží lépe prohlédl.

„Co pro vás můžu udělat?“

„Jmenujete se Mack?“

„Ano.“

Posunul se o kousek blíž ke dveřím a neznámý se mu vyloupl z mlhy. V jeho dechu ucítil sladkokyselou vůni červeného vína.

„Znáte mě?“ zeptal se.

„Asi jsem vám špatně rozuměl?“

Strach v něm rázem zkvasil v hněv.

„Zná-te-mě? Udělal jste mi tohle?“

„Nikdy jsem vás neviděl,“ řekl muž z domu s číslem 403.

„Opravdu?“ zeptal se znovu a ruce svěšené podél těla bezděčně zatnul v pěsti. „Žije tady ve městě ještě nějaký další Mack?“

„O nikom dalším nevím.“ Mack otevřel vnější rám opatřený sítí proti komárům a obtížnému hmyzu a vyšel na verandu. „Víte, člověče, že vypadáte vážně příšerně?“

„Vím. A taky se tak cítím.“

„Co se vám stalo?“

„To jsem chtěl slyšet od vás, Macku.“

Odněkud z domu se ozval ženský hlas: „Děje se něco, miláčku? Všechno v pořádku?“

„Nic se neděje, Madge. Nedělej si starosti!“ Mack upřeně pozoroval zraněného muže. „Co kdybych vás zavezl do nemocnice? Jste zraněný a možná dost vážně. Podle mě byste potřeboval –“

„Já s vámi nikam nepojedu.“

„Tak co potom děláte u mého domu?“ Z Mackova tónu byla cítit rozmrzelost. „Jenom jsem chtěl být slušný. Nabídl jsem vám pomoc. Jestli o ni nestojíte, nebudu se vnucovat, ale i tak si myslím, že…“

Mack stále mluvil, ale on ho už neposlouchal. Měl pocit, jako by jednotlivá slova neuchopitelně vířila vzduchem a ztrácela se v hromovém rachotu, který se ozýval odněkud z břicha – a rychle sílil, jako by se k němu blížil rozjetý nákladní vlak. Černé skvrny se dělily jako živé organismy a nesmírně rychle se množily. Svět se s ním začal neskutečně rychle otáčet. Věděl, že se neudrží na nohou. Za pár okamžiků spadne na zem, jestli se mu ovšem do té doby nerozskočí hlava – což by ovšem dopadlo stejně.

Podíval se na Macka. Mužova ústa se stále ještě hýbala, ale on sledoval už jenom ten vlak. Poslouchal údery kol o pražce, jež podivně zapadaly do rytmu bubeníka usazeného kdesi hluboko v hlavě. Nemohl odtrhnout oči od mužových úst. Sledoval jeho velké křivé zuby. Naslouchal praskání zkratujících synaptických spojů. Ale vnímal jenom ten vlak, duněl stále blíž a blíž –

Vůbec necítil, že by se mu podlomila kolena.

Dokonce si ani nevšiml, že by zavrávoral. Musel udělat krok, možná dva.

Protože najednou nestál na verandě.

Ležel na trávě.

Na zádech cítil její vlhký dotek a hlava se mu točila, jak se praštil o zem.

Kus nad sebou uviděl Mackovu hlavu. Starý muž se nad ním skláněl, dlaněmi se opíral o stehna a stále pohyboval rty. Marně. Jak by mohl překřičet projíždějící nákladní vlak nejmíň o tisíci vagonech?

Věděl, že ztrácí vědomí – cítil to, bylo mu jasné, že je to jen otázka několika málo vteřin, možná pěti, možná dvou – a hrozně se na to těšil, nemohl se dočkat, až se zbaví té bolesti, ale…

Potřeboval odpovědi.

Měl je už na dosah.

Hrozně blízko.

Nedávalo mu to žádný smysl, ale věděl, že s Mackovými ústy není něco v pořádku. Vlastně spíš s jeho zuby. Nedokázal se od nich odtrhnout. Nechápal proč. Prostě na ně jen dál fascinovaně zíral. Byl už blízko.

Vysvětlení.

Odpovědím na všechny otázky.

A pak mu to došlo: přestaň se snažit.

Přestaň se po tom tak pídit.

Nech mozek odpočívat.

A počkej, až si tě to najde.

Zuby, zuby, zuby zubyzubyzubyzubyzubyzubyzuby-

zubyzuby…

Nejsou to zuby.

Je to jasně zářivá mřížka chladiče, na níž je velkými písmeny napsáno

M A C K.

Stallings, ten muž, co seděl vedle něj na sedadle spolujezdce, vůbec netušil, co se blíží.

Během tří hodin jízdy severním směrem z Boise dával soustavně najevo, jak nesmírně miluje zvuk svého hlasu, takže není divu, že i teď se věnoval své zřejmě nejoblíbenější činnosti – mluvení. Přestal ho poslouchat už dobře před hodinou, jen chvíli poté, co si uvědomil, že úplně stačí, když tu a tam, zhruba tak každých pět minut, pronese něco jako „takhle jsem o tom nikdy nepřemýšlel“ nebo „hm, to je vážně moc zajímavé“.

Otočil se ke svému spolujezdci, aby přispěl s dalším příspěvkem, jenž mu na několik příštích minut zajistí klid, když vtom jen pár metrů za Stallingsovým oknem uviděl nablýskanou mřížku chladiče a na ní slovo MACK.

Nestačil vůbec zareagovat, natožpak otočit volantem a pokusit se mu yyhnout. Sotva dočetl jednoslovný nápis, okno vedle Stallingsovy hlavy zmizelo a kabinou prolétla smršť střepů.

Ze sloupku volantu vystřelil airbag. Bohužel o milisekundu později, takže minul jeho hlavu, která narazila do okna takovou silou, že jím prošla jako nůž máslem.

Pravá strana luxusního a velmi pohodlného lincolnu se prohnula, kabinu zaplavila skelná tříšť a vyztužené dveře se zlomily, jako by je vyrobili z toho nejtenčího plechu. Stallingsova strana dostala plný zásah mřížkou chladiče.

Jasně cítil horký vzduch od rozpáleného motoru nákladního auta, které během zlomku vteřiny dokonale prolnulo s jejich lincolnem.

V nose ho pálila ostře čpící vůně benzinu a brzdové kapaliny.

Všude kolem sebe viděl krev, vlastně ji měl i v očích. Stékala po vnitřní straně popraskaného předního skla, kapala z přístrojové desky. Stříkala z toho, co zbylo ze Stallingse.

Náklaďák tlačil dlouhý sedan přes křižovatku a mířil s ním přímo proti budově z hnědého kamene, proti telefonní budce u malé postranní uličky. Pak řidič ztratil vědomí.

Table of Contents

p.r.v.n.í...k.a.p.i.t.o.l.a