1

Neměl tu zastavovat. Není to jeho případ. Ani není ve službě. Ale detektiv inspektor Anthony McLean prostě nikdy nedokázal odolat pohledu na blikající maják, vyšetřovací vůz a lidi v uniformách, jak rozmísťují bariéry.

V téhle čtvrti vyrostl, v téhle zbohatlické části města s rodinnými rezidencemi, které obklopují obezděné zahrady. Žijí tu starousedlíci a ti vědí, jak si to svoje ochránit. Tady na ulici nikdy nenarazíte na pobudu, natož aby se tu stal vážný zločin, ale v tu chvíli blokovala vchod do honosného domu dvě policejní auta a uniformovaný strážník měl plné ruce práce s modro-bílou páskou. McLean cestou vylovil svůj služební průkaz.

„Co se tady stalo?“

„Došlo tu k vraždě, pane. To je všechno, co mi řekli.“ Konstábl pásku uvázal a pustil se do dalšího kusu. McLean se rozhlédl po široké štěrkové příjezdovce, která vedla k domu. Dodávka z laborky nacouvala do poloviny cesty, dveře měla dokořán; řada policistů pročesávala trávník, jestli nenajdou nějaké stopy. Určitě neuškodí, když se tam mrkne a zjistí, jestli jim nemůže nějak pomoct. Nakonec to tady zná. Podlezl pásku a vyrazil k domu.

Za potlučenou bílou dodávkou se ve večerním světle třpytilo uhlazené černé Bentley. Vedle něj se nepatřičně vyjímalo staré rezavé Mondeo. McLean to auto znal a až moc dobře znal i jeho majitele. Vrchní inspektor detektiv Charles Duguid zrovna není jeho oblíbený nadřízený. Jestli je to jeho případ, tak ten zavražděný musel být někdo významný. To by navíc vysvětlovalo, proč se sem přihrnulo tolik policajtů.

„Co tady do hajzlu chcete?“

McLean se otočil za známým hlasem. Duguid byl mnohem starší než on, aspoň pětapadesát, jeho kdysi zrzavé vlasy teď byly prořídlé a šedivěly, obličej měl zarudlý a vrásčitý. Bílou papírovou kombinézu měl staženou k pasu a zavázanou na uzel pod ochablým pupkem. Působil dojmem chlápka, který se vytratil na cigáro.

„Byl jsem poblíž a viděl jsem tu policejní auta.“

„A hned vás napadlo, že sem strčíte nos, co? Tak co tu vlastně pohledáváte?“

„Nechtěl jsem vám zasahovat do vyšetřování, pane. Jen mě napadlo, víte, že když jsem v téhle čtvrti vyrostl, mohl bych vám třeba píchnout.“

Duguid si slyšitelně povzdechl a teatrálně přitom svěsil ramena.

„No dobře. Když už jste tady, tak buďte aspoň užitečný. Jděte si popovídat s tím vaším kámošem patologem. Zjistěte, jaké báječné poznatky pro nás má tentokrát.“

McLean vykročil k hlavním dveřím, ale Duguid ho pevně chytil za paži.

„A koukejte mi podat hlášení, až s tím budete hotový. Ne abyste se zdejchnul, než to tu zabalíme.“

Světlo uvnitř domu bylo skoro pichlavě ostré v porovnání s měkkou tmou, která se snášela na město. McLean vstoupil do rozlehlé haly z menší, ale stejně okázalé verandy. Uvnitř vládl chaos, v němž se činili technici v bílých papírových kombinézách, snímali otisky, všechno fotografovali. Udělal sotva pár kroků, když mu unavená mladá žena podala srolovaný bílý uzel. Nepoznal ji; nová posila týmu.

„Oblečte si to, jestli tam jdete, pane.“ A rychlým gestem zapíchla palec do vzduchu směrem k otevřeným dveřím na odlehlé straně haly. „Je to tam děsně zřízené. Určitě si nechcete zničit oblek.“

„Nebo kontaminovat potenciální důkazy.“ McLean jí poděkoval a oblékl si kombinézu a igelitové návleky na boty, než se vydal ke dveřím po vyvýšené lávce, kterou vyšetřující tým položil přes vyleštěnou dřevěnou podlahu. Zevnitř se ozývaly tlumené hlasy, tak vstoupil.

Byla to pánská knihovna, zdi lemovaly knihy vázané v kůži v mahagonových policích. Mezi dvěma vysokými okny stál starožitný stůl, na kterém ležel jen diář a mobilní telefon. Po stranách krbu stála dvě kožená křesla s vysokou opěrkou, čelem k vyhaslému ohništi. Levé křeslo bylo prázdné, jenom přes opěradlo viselo pár úhledně složených svršků. McLean přešel místnost, obešel druhé křeslo a jeho pozornost okamžitě upoutala postava, která v něm seděla. Do nosu ho praštil hnilobný zápach.

Muž vypadal skoro klidně, s rukama lehce položenýma na opěradlech, nohy mírně rozkročené. Tvář měl bledou a oči strnule zíraly dopředu. Ze zavřených úst mu vytekla černá krev, která mu skapala po bradě. McLean si nejdřív myslel, že má na sobě nějaký černý sametový plášť. Pak uviděl střeva, která v lesklých modrošedých spirálách sklouzla na perský koberec na podlaze. Žádný samet, žádný plášť. Dvě postavy v bílém se hrbily vedle něj, jako by se jim nechtělo kleknout do krví nasáklého koberce.

„Kristepane.“ McLean si zakryl ústa i nos rukou, aby necítil kovový pach krve a dominantní odér lidských výkalů. Jedna z těch postav se rozhlížela kolem a McLean v ní poznal místního patologa Anguse Cadwalladera.

„Á, Tony. Taky jsi dorazil na večírek, co?“ Vstal a cosi kluzkého podával své asistentce. „Vezměte to, prosím, Tracy.“

„Barnaby Smythe.“ McLean popošel blíž.

„Nenapadlo mě, že ho budeš znát,“ řekl Cadwallader.

„Jo, jasně, znal jsem ho. Teda, ne dobře. Nikdy předtím jsem v jeho domě nebyl. Ale proboha živého, co se mu stalo?“

„Dagwood tě nezasvětil?“

McLean se rozhlédl, čekal, že mu vrchní inspektor bude dýchat na záda, a otřásl se nad Duguidovou přezdívkou. Ale kromě asistentky a zavražděného v místnosti nikdo další nebyl.

„Vlastně nebyl bez sebe nadšením, že mě tu vidí. Myslí si, že mu zas chci ukrást jeho slávu.“

„A chceš?“

„Ne. Byl jsem zrovna na cestě za babičkou. Zahlídnul jsem auta...“ Patolog se začal usmívat a McLean zmlknul.

„A jak se Esther vlastně daří? Je to lepší?“

„Ne, vůbec ne. Chystám se pak za ní. Teda pokud tady nezůstanu trčet.“

„Mno, zajímalo by mě, co by řekla na tuhle spoušť.“ Cadwallader máchl rukou v zakrvácené rukavici k ostatkům toho, co kdysi bývalo člověkem.

„To netuším. Určitě něco strašného. Vy patologové jste všichni stejní. Tak mi řekni, co se tu stalo, Angusi.“

„Z toho, co jsem zatím zjistil, je evidentní, že nebyl svázaný ani jinak spoutaný, což by naznačovalo, že už byl mrtvý, když mu tohle udělali. Ale je tu moc krve, tím pádem mu srdce ještě muselo bít, když ho otevřeli, takže byl s největší pravděpodobností nadrogovaný. To zjistíme, až dostaneme zprávu z toxikologie. Většina krve vlastně pochází z tohohle.“ Ukázal na odchlípnutý cár kůže kolem krku mrtvého muže. „A soudě podle stříkanců na nohách a na boku křesla, udělali to až po tom, co mu vyndali vnitřnosti. Řekl bych, že to vrah udělal, aby se mohl pohrabat uvnitř. Vnitřní orgány jsou nejspíš na svém místě, kromě kusu sleziny, ten chybí.“

„Má něco v ústech, pane,“ řekla asistentka, a když vstávala, její kolena vrzavě zaprotestovala. Cadwallader zavolal, ať přijde fotograf, pak se sehnul, vtlačil mrtvému prsty mezi rty a vpáčil se mu mezi čelisti. Sáhl dovnitř a vyndal ven hladký, slizký červený chuchvalec. McLean cítil, jak se mu zvedá žaludek, a snažil se nepozvracet, když patolog vytáhl orgán na světlo boží.

„Á, tady je. Výborně.“

Než se McLean z domu dostal, padla noc. Ve městě nikdy není úplná tma; hustá síť pouličních lamp prosvětlovala tenký opar nečistot pekelnou oranžovou září. Ale aspoň se vypařilo dusné srpnové horko a zanechalo za sebou jen úlevnou svěžest, což bylo po hnilobném puchu v domě příjemné. Pod nohama mu křupal štěrk a McLean zíral na oblohu a zoufale hledal hvězdy nebo jakýkoli důvod, proč by chtěl někdo vyrvat starci střeva a nakrmit ho vlastní slezinou.

„No?“ Ten tón si nemohl splést, navíc když ho doprovázel kyselý odér vyčpělého tabákového kouře. McLean se otočil a uviděl vrchního inspektora Duguida. Kombinézy se už zbavil a teď měl na sobě svůj příliš velký značkový oblek. I v pološeru viděl McLean oblýskaná místa tam, kde se látka za ty roky ohladila.

„Nejpravděpodobnější příčina smrti je vykrvácení, krk měl rozříznutý od ucha k uchu. Angus... doktor Cadwallader odhaduje čas úmrtí zhruba na pozdní odpoledne. Mezi čtvrtou a sedmou. Oběť nebyla spoutaná, takže ji určitě zdrogovali. Z toxikologického rozboru se dovíme víc.“

„To všechno vím, McLeane. Mám oči. Řekněte mi o Barnabym Smytheovi. Kdo ho mohl takhle rozpárat?“

„Já jsem Smythea zas tak dobře neznal, pane. Byl to samotář. Dnes jsem byl v jeho domě poprvé.“

„Ale jako kluk jste mu určitě kradl na zahradě jablka, co?“

McLean spolkl jízlivou odpověď. Na Duguidovo rýpání byl zvyklý, ale neviděl důvod, proč by je měl snášet teď, když se mu snaží pomoct.

„Takže co o tom chlapovi víte?“ zeptal se Duguid.

„Byl to bankovní obchodník, ale teď už musel být v důchodu. Někde jsem četl, že věnoval několik milionů na nové křídlo Národního muzea.“

Duguid si povzdechl a třel si kořen nosu. „Doufal jsem, že máte něco užitečnějšího. Nevíte něco o jeho společenském životě? O jeho přátelích, nepřátelích?“

„Bohužel nic, pane. Jak jsem říkal, už byl v důchodu, musí mu být nejmíň osmdesát. Do těchhle kruhů se moc nemíchám. Moje babička by ho znala, ale není zrovna v kondici, aby nám pomohla. Měla mrtvici, víte.“

Duguid si necitelně odrfrkl. „Tak to jste mi sakra k ničemu, že. Tak běžte, padejte odsud. Vraťte se ke svým zazobaným kamarádům a užijte si volný večer.“ Obrátil se a vyrazil k hloučku pokuřujících policistů. McLean ho s radostí nechal jít a pak si vzpomněl na inspektorovo varování, aby se nezdejchnul.

„Chcete, abych pro vás vypracoval zprávu, pane?“ zavolal Duguidovi do zad.

„Ne, to teda nechci.“ Duguid se otočil na podpatku, obličej měl zastíněný a v očích se mu leskl odraz pouličních lamp. „Tohle je moje vyšetřování, McLeane. A teď odprejskněte z mého místa činu.“

2

Všeobecná západní nemocnice páchla nemocí; onou směsicí dezinfekce, teplého vzduchu a tělesných tekutin, která vám ulpí na oblečení, pokud tu strávíte víc než deset minut. Sestry na recepci ho poznaly, usmály se a beze slova na něj kývly, ať jde dál. Jedna z nich byla Barbara a druhá Heather, ale za živého boha si nemohl zapamatovat, která je která. Jako by nikdy nebyly dostatečně dlouho od sebe, aby na to mohl přijít, a zírat jim na titěrné jmenovky na hrudi mu prostě přišlo trapné.

McLean kráčel prázdnými chodbami tak tiše, jak to jen na vrzajícím linoleu šlo. Kolem se šourali muži ve skrovných nemocničních hábitech a v pařátech zkroucených artrózou drželi pojízdné kapačky, zaneprázdněné sestry poletovaly od jednoho naléhavého případu k druhému, pobledlí mladí doktoři vypadali, jako by měli každou chvíli padnout vyčerpáním. Chodí sem tak dlouho, že už ho to dávno přestalo šokovat.

Oddělení, kam měl namířeno, se nacházelo v klidné části nemocnice, zastrčené daleko od tamního shonu. Byl to pěkný pokoj, z okna měl výhled na záliv Firth of Forth až k Fife. Vždycky mu to připadalo dost hloupé. Mnohem víc by se sem hodilo oddělení, kde se lidi zotavují po náročných operacích nebo něco takového. Místo toho tu leželi pacienti, kterým nějaký výhled nebo klid mohl být ukradený. Otevřel dveře a zaklínil je hasicím přístrojem, aby sem doléhalo trochu činorodého ruchu, a vstoupil do pološera.

Ležela tu podepřená několika polštáři a oči měla zavřené, jako by spala. Z hlavy jí vedly dráty k monitoru vedle postele, který pípal v pomalém, pravidelném rytmu. Z jediné hadičky jí do vrásčité ruky poseté skvrnami kapala čirá tekutina, tenký bílý monitor tepu měla připnutý k jednomu z chřadnoucích prstů. McLean si přisunul židli k posteli a posadil se, vzal babičku za volnou ruku a díval se jí do tváře, kdysi tak hrdé a plné života.

„Dneska jsem mluvil s Angusem. Ptal se na tebe.“ Mluvil tiše a už si nebyl jistý, že ho slyší. Její ruka byla chladná, měla pokojovou teplotu. Až na mechanický pohyb hrudníku nahoru a dolů se babička vůbec nehýbala.

„Jak dlouho už tu vlastně jsi? Nějakých osmnáct měsíců?“ Tváře jí od jeho poslední návštěvy zase o něco víc seschly a někdo jí příšerně ostříhal vlasy, takže teď její hlava vypadala ještě vyhublejší.

„Původně jsem si myslel, že se nakonec probudíš a všechno bude jako dřív. Ale teď už nevím. Co by tě asi přivedlo zpátky?“

Neodpověděla, její hlas už víc než rok a půl neslyšel. Neslyšel ji od chvíle, kdy mu jednou večer volala a říkala, že jí není dobře. Vzpomněl si na sanitku, zdravotníky, na to, jak zamykal prázdný dům. Ale nevybavoval si její tvář, když ji našel, jak sedí v bezvědomí ve svém křesle u krbu. Během těch měsíců skomírala a on jen sledoval, jak se ztrácí, až z ní zbyl jen stín té ženy, která ho od čtyř let vychovávala.

„Kdo to udělal? Ale opravdu.“ McLean se otočil, zaskočilo ho to. Ve dveřích stála sestra a zápolila s hasicím přístrojem. Vešla dovnitř, a když se rozhlédla, konečně ho uviděla.

„Pane McLeane, promiňte. Neviděla jsem vás.“

Měkký přízvuk západních ostrovů, bledý obličej a čupřina ohnivě rudých vlasů. Měla na sobě uniformu staniční sestry a McLean věděl, že její jméno určitě zná. Jane nebo Jenny nebo tak nějak. Myslel si, že zná jména skoro všech sester v nemocnici, buď z práce nebo z pravidelných návštěv na tomhle klidném oddělení. Ale jak tu teď stála a dívala se na něj, nemohl si zaboha vzpomenout.

„To je dobré,“ řekl a vstal. „Zrovna jsem byl na odchodu.“ Obrátil se od ženy v kómatu a pustil její ruku. „Zase brzy přijdu, babi. Slibuju.“

„Víte, že jste jediný, kdo sem pravidelně chodí?“ řekla sestra. McLean se rozhlédl po pokoji, povšiml si ostatních postelí a jejich tichých, nehybných obyvatel. Bylo to tak trochu hrůzostrašné. Fronta před márnicí. Trpělivě čekají, až si pro ně přijde smrt.

„Nemají žádnou rodinu?“ zeptal se a hlavou kývl směrem k ostatním pacientům.

„Samozřejmě, že mají, ale nechodí sem. Teda ze začátku vždycky jo. V některých případech i denně, tak týden nebo dva. Třeba i měsíc. Ale časem se intervaly návštěv prodlužují. Támhle pan Smith neměl návštěvu od května. Ale vy sem chodíte každý týden.“

„Ona nikoho jiného nemá.“

„Mno, ale stejně. Každý by to nedělal.“

McLean nevěděl, co na to říct. Ano, navštěvoval ji, jak jen mohl, ale nikdy se dlouho nezdržel. Na rozdíl od babičky, která byla odsouzena strávit zbytek života v tomhle tichém pekle.

„Musím jít,“ řekl a vyrazil ke dveřím. „A omlouvám se za ten hasičák.“ Zvedl ho a pověsil zpátky na hák ve zdi. „A díky.“

„Za co?“

„Že se o ni staráte. Myslím, že byste se jí líbila.“

Taxík ho vysadil na konci výjezdu. McLean chvíli stál v podvečerním chladu a díval se, jak se kouř z výfuku rozplývá v nic. Ani ne dvacet metrů od něj si po silnici sebevědomě vykračovala osamělá kočka. Najednou se zastavila, jako by si uvědomila, že ji někdo pozoruje. Rozhlížela se ze strany na stranu a ostřížím zrakem pátrala po okolí, až ho spatřila. Když potenciální hrozbu identifikovala a zhodnotila, posadila se uprostřed silnice a začala si lízat tlapku.

Opřel se o nejbližší strom, který vyrůstal mezi dlažebními kostkami, jako by tu byl konec civilizace, a sledoval ji. Ulice byla většinou klidná a v tuhle hodinu skoro tichá. Jen neslyšný hukot města v pozadí mu připomínal, že život jde dál. Zavřeštění jakéhosi zvířete v dálce kočku zarazilo. Prohlížela si McLeana, jestli ten zvuk vydal on, pak odběhla a lehkým skokem zmizela za zdí nejbližší zahrady.

McLean se obrátil k příjezdové cestě a před očima měl babiččin velký, ale prázdný dům, s okny potemnělými jako obličej staré paní, který se v kómatu scvrkával. Oči pevně zavřené před nekonečnou nocí. Chodit do nemocnice byla povinnost, kterou podstoupil dobrovolně, ale chodit sem, to byla spíš nutnost. Dům, ve kterém vyrostl, byl dávno pryč, jeho duch se z něj vylouhoval, stejně jako se vyluhuje z babičky, dokud nezbude nic než zkamenělé kosti a zkyslé vzpomínky. Napůl si přál, aby se kočka vrátila, v tu chvíli by uvítal jakoukoli společnost. Ale věděl, že je to jen rozptýlení. Přišel sem, protože tu má práci, tak by se do ní měl pustit.

Letáky za uplynulý týden zaneřádily celou halu. McLean je posbíral a vzal je s sebou do knihovny. Většinu nábytku zakrývaly bílé potahy, které jen umocňovaly nadpřirozenou atmosféru domu, ale babiččin stůl byl pořád čistý. Zkontroloval záznamník a vymazal telemarketingové vzkazy, aniž by se namáhal si je poslechnout. Nejspíš by měl záznamník vypnout, jenže jeden nikdy neví, jestli se třeba neozve nějaký starý rodinný přítel. Letáky putovaly do koše, který bude brzy potřeba vynést. V poště byly dva účty, ty nesmí zapomenout předat babiččiným právním zástupcům, kteří mají její záležitosti na starosti. Ještě obchůzka a může jít domů. Snad se trochu vyspí.

McLean se nikdy nebál tmy. Možná proto, že příšery přišly, když mu byly čtyři, a vzaly mu rodiče. To nejhorší už se mu stalo a on to přežil. Potom už se ve tmě neměl čeho bát. Dům byl rozlehlý, mnohem větší, než jedna stará paní potřebuje. Většina sousedních domů byla rozdělena aspoň na dva byty, ale tenhle pořád odolával. Byl obklopen obezděnou zahradou. Čert ví, jakou má hodnotu; to je další věc, kterou se bude muset zaobírat, až se čas naplní. Pokud ovšem babička neodkáže všechno nějakému kočičímu útulku. Ani by ho to nepřekvapilo, to by jí bylo podobné.

Zastavil se a zvedl ruku k vypínači, aby zhasl. Uvědomil si, že je to poprvé, kdy myslí na to, co bude, až babička umře. Na možnost, že umře. Samozřejmě, že byla vždycky všudypřítomná, číhala vzadu v jeho hlavě, ale ty dlouhé měsíce, kdy za ní chodil do nemocnice, věřil tomu, že se její stav nakonec zlepší. Dneska se z nějakého důvodu smířil s tím, že se to nestane. Bylo to smutné, ale zároveň pocítil zvláštní úlevu.

A pak si uvědomil, kde je.

Babiččina ložnice nebyla tou největší místností v domě, ale i tak byla nejspíš větší než celý McLeanův byt v Newingtonu. Vešel dovnitř a rukou pohladil postel, která byla stále zastlaná povlečením, v němž spala tu noc předtím, než dostala mrtvici. Otevřel skříně, kde bylo uloženo oblečení, které si už na sebe nikdy nevezme, potom přešel místnost až k japonskému hedvábnému župánku přehozenému přes židli před toaletním stolkem. V kartáči zůstalo několik jejích vlasů; dlouhá bílá vlákna, která se třpytila v drsné žlutobílé záři světel odražených ve starožitném zrcadle. Na stříbrném tácku tu stály vyrovnané flakonky s parfémy a na druhé straně pár fotografií v ozdobných rámečcích. Tohle byl babiččin soukromý prostor. Kdysi tu už byl, když tudy jako kluk proběhl do koupelny pro kostku mýdla, ale nikdy se nezdržel, nikdy se tady moc nerozhlížel. Cítil se tu trochu nesvůj, ale zároveň ho to místo fascinovalo.

Toaletní stolek byl středobodem místnosti. Tady se babička upravovala, když šla ven. McLeana potěšilo, když na jedné z fotografií uviděl sám sebe. Pamatoval si na ten den, právě absolvoval Tulliallan. Tehdy měl snad nejnažehlenější uniformu v životě. Policejní konstábl McLean, talent od přírody, ale stejně musel projít tím, čím prošli všichni ostatní policajti.

Na druhé fotce byli jeho rodiče, když se brali. Díval se na obě fotky a bylo jasné, že podobu zdědil hlavně po otci. Na fotkách museli být asi tak ve stejném věku, a že nejsou bratři, prozrazovala hlavně kvalita filmu. McLean si fotku chvíli prohlížel. Sotva ty lidi znal a teď už si na ně skoro nevzpomněl.

Po pokoji byly rozesety další fotografie, některé na zdech, jiné v rámečcích na nízkém širokém prádelníku, obsahujícím bezpochyby spodní prádlo. Na některých fotkách byl jeho dědeček, vážný starý džentlmen, jehož portrét visel dole v jídelně nad krbem a předsedal tak v čele stolu. Fotografie zachycovaly v černobílých skocích jeho život od mládí až k podzimu života. Na ostatních fotkách byl jeho otec a pak i jeho matka, když mu vstoupila do života. Na několika byla i McLeanova babička jako oslnivě krásná mladá žena, oblečená podle nejnovější módy třicátých let. Na poslední z nich byla v doprovodu dvou rozesmátých džentlmenů, taktéž v dobovém oblečení, v pozadí bylo vidět sloupy Národního památníku v Canton Hill. McLean si tuhle fotografii dlouho prohlížel, než si uvědomil, co ho tak dráždí. Po babiččině levici byl jeho dědeček William McLean, evidentně tentýž muž jako na mnoha dalších fotkách. Ale ten chlap napravo s jednou paží ovinutou kolem jejího pasu, který se do objektivu usmívá, jako by byl ředitel zeměkoule, vypadal jako věrná kopie novomanžela a čerstvého absolventa policejní akademie.

3

„Co konkrétně se ztratilo, pane Douglasi?“

McLean se snažil usadit do nepohodlné pohovky, v poduškách byly knoflíky tvrdé jako kamení. Nakonec to vzdal a rozhlížel se po pokoji, zatímco detektiv seržant Bob Laird, pro přátele Bručoun Bob, si vedle něj čmáral do notesu podrobné poznámky.

Až na nepohodlnou pohovku to byla dobře zařízená místnost. Jednu stěnu zabíral krb, zbytek pokrývala sbírka olejomaleb. Další dvě pohovky tvořily půlkruh kolem ohniště a celý pokoj v parném létě zdobila vazba ze suchých květin. Převažoval tu mahagon, vůně leštidla se mísila se slabým kočičím zápachem. Všechno tu bylo staré, ale cenné, dokonce i muž sedící naproti.

„Nic tu nevzali.“ Eric Douglas si nervózně posunul černé obroučky na nose. „Šli rovnou do sejfu. Skoro jako by přesně věděli, kde je.“

„Mohl byste nás tam vzít, pane?“ McLean radši vstal, než mu docela zdřevění nohy. Při prohlídce sejfu by mohl přijít k užitečným informacím, ale hlavně se potřeboval protáhnout. Douglas je vedl domem do malé pracovny, která vypadala, jako by se jí prohnalo tornádo. Na širokém starožitném stole byly nahromaděné knihy, které vytáhli z dubových polic, aby odhalili dveře sejfu. Byly otevřené dokořán.

„Takhle jsem to tu našel.“ Douglas stál ve dveřích, jako by doufal, že když tam nevstoupí, všechno se třeba vrátí k normálu. McLean se protáhl kolem něj a razil si opatrně cestu za stůl. Šedobílý prášek na policích a kolem rámu jediného velikého okna prozrazoval, že už tu byla specialistka na otisky. Ještě se činí někde po domě, oprašuje zárubně dveří a okenní římsy. Pro jistotu zalovil v kapse saka, vyndal gumové rukavice a navlékl si je, než se natáhl po kupičce papírů, které zůstaly ležet v sejfu na podlaze.

„Vzali šperky, akciové certifikáty tu nechali. Stejně jsou bezcenné. Dneska je všechno elektronické.“

„Jak se dostali dovnitř?“ McLean vrátil papíry na místo a pozornost zaměřil na okno. Nátěr byl neporušený, nikde ani známky, že by okno za posledních deset let někdo otevřel, natož v posledních čtyřiadvaceti hodinách.

„Všechny dveře byly zamčené, když jsem se vrátil z pohřbu. A alarm byl pořád zapnutý. Nemám ponětí, jak se někdo mohl dostat dovnitř.“

„Z pohřbu?“

„Matka.“ Tváří pana Douglase se mihl pochmurný stín. „Zemřela minulý týden.“

McLean si v duchu nadával, že se nedíval líp. Pan Douglas měl na sobě tmavý oblek, bílou košili a černou kravatu. A celý dům působil prázdně; měl takovou tu neurčitou atmosféru místa, kde někdo nedávno umřel. Měl o jeho ztrátě vědět, než sem vtrhnul a začal se vyptávat. V duchu si přehrál jejich setkání od začátku a snažil se vzpomenout, jestli neřekl něco bezohledného.

„To je mi líto, pane Douglasi. Řekněte mi, byl ten pohřeb ohlášený?“

„Nejsem si jistý, jak to myslíte. Dal jsem oznámení do novin, kdy, kde, takové ty... Aha.“

„Bohužel jsou hnusáci, kteří vašeho neštěstí dokážou využít, pane. Ten, kdo to udělal, nejspíš bedlivě sleduje tisk. Můžete mi ukázat alarm?“

Opustili pracovnu a znovu přešli halu. Pan Douglas otevřel dveře zastrčené pod širokým schodištěm, za nimi vedlo několik kamenných schodů do sklepa. Přímo ve dveřích zeleně blikal ovládací panel. McLean ho chvíli zkoumal a poznamenal si jméno servisní společnosti. Penstemmin Alarms, uznávaná firma, důmyslné systémy.

„Umíte to správně nastavit?“

„Nejsem blázen, inspektore. V tomhle domě je spousta cenností. Některé obrazy mají cenu šestimístných cifer, ale pro mě je jejich hodnota nevyčíslitelná. Alarm jsem sám nastavil, než jsem se vydal do Mortonhall.“

„Nezlobte se, pane, jen jsem se chtěl ujistit.“ McLean si zastrčil zápisník do kapsy. Mladá laborantka právě scházela ze schodů. Zahlédl ji, ale ona jen potřásla hlavou, prošla halou a byla venku.

„Nechceme vás zdržovat, ale kdybyste nám mohl poskytnout podrobný popis ukradených věcí, dost by to pomohlo.“

„Moje pojišťovna dostala kompletní seznam. Zařídím, aby vám poslali kopii.“

Venku McLean došel laborantku, právě když se snažila vymanit z kombinézy. Vybavení hodila do kufru svého auta. Byla to ta nová holka, kterou viděl u zavražděného Smythea; díky bledé pleti a nezkrotné kštici černých vlasů dost hezká. Oči měla podmalované nějakou tužkou; buď tak, nebo byla na pořádném flámu.

„Něco jste našla?“

„Ne, v pracovně nic. Je to tam čisté jako dětská dušička. Ve zbytku domu je spousta otisků, ale nic neobvyklého. Nejspíš budou většinou majitelky. Musím si nechat udělat referenční otisky.“

McLean zaklel. „Dneska ráno měla kremaci.“

„Mno, stejně toho moc dělat nemůžeme. Nejsou tu známky násilného vniknutí, v místnosti se sejfem nejsou žádné otisky ani jiné stopy.“

„Udělejte, co bude ve vašich silách, jo?“ McLean jí místo poděkování pokývl a díval se, jak odjíždí. Obrátil se zpátky ke služebnímu autu, kterým ráno přijel Bručoun Bob, když mu přidělili tenhle případ. Byl to jeho první pořádný případ od chvíle, co z něj udělali inspektora. Vlastně to nebylo nic moc, vloupačka, kterou bude těžké rozlousknout, pokud nebudou mít kliku. Proč to nemohl udělat jen nějaký feťák, co přišel ukrást video, aby měl prachy na další dávku? Něco takového by samozřejmě nechali nějakému seržantovi. Pan Douglas musel být vlivná osoba, když k takovému bezvýznamnému případu poslali inspektora, byť nováčka.

„Co chcete teď dělat, pane?“ Bručoun Bob se z místa řidiče díval, jak se McLean souká do auta.

„Jedem na stanici. Zkusíme dát naše poznámky do kupy a podíváme se, jestli nemáme něco podobného v nevyřešených případech.“

Usadil se na sedadlo spolujezdce a sledoval, jak cestou rušnými ulicemi letí město kolem. Byli pryč jen pět minut, když se ozvala Bobova vysílačka. McLean ji zvedl a chvíli si hrál s tlačítky, v kterých se nevyznal, dokud se mu nepodařilo volání přijmout.

„McLean.“

„Á, inspektore. Snažil jsem se vám dovolat na mobil, ale vypadá to, že ho nemáte zapnutý.“ McLean poznal hlas Peta, seržanta ve službě. Vytáhl telefon z kapsy a snažil se ho nastartovat. Když ráno odcházel z domu, byl plně nabitý, ale teď, jen po pár hodinách, byl mrtvý jako stará paní Douglasová.

„Promiň, Pete. Vybila se baterka. A co pro tebe vlastně můžu udělat?“

„Mám pro vás případ, teda jestli nemáte moc práce. Šéfka říkala, že je pro vás jako dělaný.“

McLean si povzdechl a pomyslel si, jaký přestupek asi bude řešit teď.

„Tak povídej, Pete. Chceme detaily.“

„Jde o rezidenci Farquhar, pane. V Sighthillu. Volal nějaký stavař, že tam našli mrtvolu.“

Table of Contents

1

2

3