.

NARCOPOLIS

Texty citované na s. 168 a 173 jsou z písně „Dam máró dam“ z filmu Hare Ráma Hare Krišna (1971, režie Dév Ánand). Autorem textů je Ánand Bachší, hudbu napsal Rahúl Dév Burman.

Copyright © Jeet Thayil, 2012

Translation © Libuše Čižmárová, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2013

ISBN 978-80-7462-449-0

Věnováno

H. C. V.

.

Což zemi jsme jak lože nerozprostřeli

A hory jejími podpěrami neučinili?

A v párech jsme vás stvořili

A spánek váš učinili přestávkou.

Súra LXXVIII[1]

1 Zdroj: http://www.koranoislamu.cz/sura/78/. Cit. 14. 3. 2013. (Pozn. překl.)

PROLOG

Něco pro ústa

Bombaj: je hrdinkou — nebo heroinem — tohoto příběhu, Bombaj, která vymazala vlastní historii, když přijala jiné jméno a chirurgicky si změnila tvář, a protože jej vyprávím já a ty nevíš, kdo jsem, rád bych ti řekl, že se k tomu dostaneme, ale ne teď hned, teď totiž máme dost času, abychom nespěchali, abychom zapálili lampu, otevřeli okno měsíci a na chvíli se zasnili nad tím velkým a zlomeným městem, neboť až se znovu rozběhne den, budu se muset odmlčet, tohle jsou historky pro noční čas, které s úsvitem zmizí jako upíří prach — teď počkej, rozsviť mě, abychom to udělali správně, drž to, tak, dobře, pro začátek pomalu potáhni, aby se kouř dostal hluboko do plic, ano, ach ano, a znovu, teď ještě jednou pro nos a ještě malounko sladkého pro ústa, a teď můžeme začít od začátku, jak jsem si poprvé u Rašída naháněl modrý kouř z dýmky do krve, do očí, do sebe a pak ven do modrého světa — a teď se dostáváme k tomu, kdo jsem, a já ti můžu říct, že já, ta osoba, kterou si v tomto okamžiku představuješ, kdosi myslící, kdo píše tato slova, kdo si řídí čas v logické chronologické posloupnosti, kdosi s nějakým všeobecným plánem, inženýr-bůh uvnitř stroje, no tak to není ten, kdo vypráví tenhle příběh, ale ten, komu se to vypráví, kdo myslí na svou první dýmku u Rašída, kdo pátrá ve svých představách a hledá obrazy, nějakou tvář, trochu hudby nebo zvuk něčího hlasu, a snaží se vzpomenout si, jaké to bylo, jaká byla minulost, připomenout si to, jako si připomínám krajinu a světlo cizí země, protože takové to je, není to nic vymyšleného ani mrtvá historie, ale místo, kde jsi kdysi žil a kam se nemůžeš vrátit, a proto se snažím vzpomenout si, jaké to bylo, když jsem se dostal v New Yorku do potíží a poslali mě zpátky do Bombaje, abych se napravil, jak jsem našel Rašída a jak jsem jednou odpoledne jel taxíkem ulicemi zaminovanými odpadky, lidskými i zvířecími zbytky, a chudí, všudypřítomní chudí a pominutí se potáceli v cárech nebo stáli a civěli a já jsem na jejich bosých nohou a opuštěnosti neviděl nic normálního, kouřil jsem dýmku a celý den mi bylo špatně a ve své ztuhlosti jsem slyšel šeptat zvěsti o Pattharmárovi[2], vrahovi, který se v noci pohybuje po městě a zabíjí lidi kamenem, zvěsti, které se šířily od chudých, o tom, jak hlídá ve čtvrtích pracující třídy, v Sionu a Koliwadě, a zabíjí lidi ve spánku, vždy se připlíží v noci k těm, kdo spí sami, a zabije je, ale nikdo si toho nevšímal, protože jeho oběťmi byli víc než chudí, byli to neviditelní tvorové beze jména, papírů a rodin, a on je zabíjel obezřetně, půl tuctu zavražděných mužů a žen, lidí z chodníků v severní části centrálních předměstí, kde jsou ulice lemovány splašky a bahnem, jež se zeleně mihotají, a celý rok se o něm jen v podsvětí šeptalo, vyšší třídy města o něm nevěděly, dokud se nedostal do novinových titulků, a já jsem se mylně domníval, že chápu jeho soucit a hrůzu, myslel jsem, že vím, že je to samaritán, čistý spasitel obětí neúspěšného experimentu, Plánovaného Socialistického Státu Indie, že se snaží skoncovat s jejich utrpením, onen Pattharmár, že jeho posláním je vymýtit chudobu, tak jsem si to myslel, ve své vlastní chudobě jsem klesl na zadní sedadlo taxíku, svezl jsem se na čalounění poskvrněné bombajským odstínem hnědi a řekl jsem řidiči, aby zpomalil, jak jsme projížděli kolem těch žen, a viděl jsem, přísahám, že jsem viděl tvář dívky, která mě hlídala, když jsem byl malý, snědé ženy, jež se sladce usmívala, když jsem ji uhodil, a věděl jsem, že je to ona, vyvržená do čtvrti slepých uliček, kde jsou ženy hodnoceny, oceňovány a vystavovány v každé ulici, v každém zákoutí a v každém domě, ženy z dalekého severu, z jihu, odevšad, kupují se nové nebo použité, prodávají se nebo dávají pryč, vyměňují se skoro zadarmo, věděl jsem, že je to ona, ale nezastavil jsem se, a taxi zpomalilo v zácpě za džípem s natištěným nápisem INDICKÁ VLÁDA, a když řidič našel adresu, kterou jsem mu dal, k Rašídovi, myslel si, že mým cílem jsou klece, nejlevnější pokoje ve městě, kde ženy stály od pěti rupií výš, ukázal na domy s čísly natištěnými na okenních boxech a řekl: „Hodně domů lepších,“ a ukazoval na šlapky na ulici a na ženy v klecích, „tyhle ženy špinavý,“ když jsem vystupoval z taxíku a do zmatku, protože se rozbil buvolí povoz a rychle se shromáždil dav a díval se na zvíře klečící v úzké ulici, jak ho vozka švihá v ostrých metodických návalech vzteku, i když jinak byl klidný, neklel ani se nepotil, když se jeho šlehající ruka zvedla a dopadla, zvedla a dopadla, tabule ledu zabalené v pilinách vzadu ve voze se v úhledných řadách rozpouštěly a chudí a pomatení lidé všude čekali a dívali se, stejně jako já, než jsem vystoupil po schodech do prvního patra na adresu, kterou jsem dostal, a pak jsem stál ve dveřích a vstřebával to, vůni melasy a spánku a nemoci, ženu, která pečovala o dýmku, přitom dlouhou jehlou míchala vařící opium, pohybovala rukou, jako by pletla, dva kuřáci leželi na kavalcích a jeden starý muž se hrbil nad kamny a inhaloval, jak opium bublalo, všechno v místnosti se dělo na podlaze, matrace na spaní a polštáře složené nebo rozprostřené, na stěně kalendář s fotografií nějaké mešity — poslyš, teď přestaň a znovu mě rozsviť, nebo to udělám sám, ano, ach ano, teď je to správně, příjemně, taková sladká meditace, ne, víc než meditace, to je dokonalé štěstí, které umožňuje klidně se soustředit na duši a umožňuje zvládnout veškerou rychlost, ano, to je nádhera, a teď, v tom stejném městě, i když je to o celou věčnost později a jsme tady, já a já, což není řečeno rastafariánským[3] způsobem, aby to značilo my, ale aby to oddělilo ta dvě já, muže a dýmku, toho a onoho, kdo vypráví tenhle příběh o dávno minulých časech, když jsem kouřil piálu[4] a bylo mi celý den špatně, můj první den na ulici Šukladží, byl jsem nový ve čtvrti i ve městě, vyčleněný svou neznalostí, tempem lidského činění na chodnících i v obchodech, věděl jsem, že se nevyznám, že má chůze je příliš pomalá, že věnuju příliš mnoho pozornosti špatným věcem, protože v mysli jsem tam tak docela nebyl, a ta částečnost, ta nepřítomnost duchem, mi byla ve tváři vidět, lidé se na mě dívali a viděli mou pásmovou nemoc a chápali ji jako duchovní nedostatečnost, a když jsem přišel k Rašídovi, položil jsem si hlavu na dřevěný polštář a natáhl se, snažil jsem se udělat si pohodlí a trochu překvapeně jsem si uvědomil, že ten starý muž mluví anglicky, promlouval ke mně jazykem na smrt šílené, náboženstvím posedlé země živoucích svatých, a ptal se, jestli jsem syrský křesťan, protože si všiml, že mám na krku koptský kříž, a věděl, že římský katolík by si takový kříž nevzal, a samozřejmě měl pravdu, byl jsem syrský katolík, jakobita, jestli chcete podsektu podsekty — ach, to je dobrota, tohle pokouření, poslední pokouření z poslední dýmky poslední noc světa — ten starý muž, který se jmenoval Bengálí, řekl: „Ach, v tom případě mi snad můžeš odpovědět na otázku, která mě trápí, totiž jak se to stalo, že se křesťanství uchytilo v Kérale, a jak kéralští hinduisté, místo aby se přizpůsobili křesťanství, přizpůsobili křesťanství sobě, tomu starému kastovnímu dělení, a — to je moje otázka — jak by Ježíš souhlasil s vědomě kastovním křesťanstvím, když celý jeho projekt byl o odstranění kast, ten muž, který se bratřil s chudými, s rybáři, malomocnými a prostitutkami, s nemocnými a umírajícími, ta jeho patologie a nutkání zastávat se těch nejnižších z nízkých, jehož poselstvím byla bezpodmínečná láska k Bohu, bez ohledu na sociální postavení člověka?“ — a jakou odpověď jsem mohl sesmolit, když on ani žádnou nečekal, už jen přikyvoval, když jsem pozoroval tu ženu, Dimple, a cosi mě uklidňovalo na tom poklidném způsobu, jak vyráběla dýmku, na tom, jak vařicí jehlu ponořila do maličké mosazné piály s plochým zvednutým okrajem, do piály velikosti náprstku až po okraj naplněné melasou, tekutinou, která barvou a konzistencí připomínala olej, a točila špičkou jehly v opiu, pak to zvedla k lampě, kde opium zaprskalo a ztvrdlo, a opakovala celý postup, dokud neměla žmolek velikosti a barvy vlašského ořechu, kterým míchala v misce, až to bylo hotové, pak jehlou poklepala o troubel dýmky, aby mi naznačila, že moje kuřivo je připraveno, bylo, ale dýmka byla pro mě příliš dlouhá a těžká, nemohl jsem ji unést, a třebaže jsem sál, když držela misku u plamene, náustek byl příliš velký, chuť příliš drsná, a když se dýmka ucpala, rychle ji sebrala, aby znovu použila jehlu, a přitom říkala anglicky: „Kuř, pořádně tahej,“ a Rašíd povídal: „Dívej se na Dimple, ona ti to ukáže,“ a ona to udělala, odhodila si vlasy z tváře, odborně a elegantně si přiložila dýmku k ústům a dlouze a čistě potáhla, a zdálo se, že kouř zmizel, takže když mi dýmku dala, byl jsem si velmi dobře vědom toho, že předtím byla v jejích ústech, a ona řekla: „Tahej pořádně a nepřestávej, nezastavuj se, protože když přestaneš, opium shoří a se spáleným opiem nemůžeš udělat nic jiného než ho vyhodit, takže tahej, dokud budeš moct,“ a já jsem se ve své nevědomosti zeptal: „To mám táhnout nepřerušovaně, najednou?“ „Můžeš, ale pak to budeš muset znovu recyklovat v plicích, takže lepší je krátce potahovat,“ „Jak dlouho to mám držet v sobě?“ „Tolik otázek, to záleží na tom, jak moc se chceš sjet, drž to tak dlouho, jak se ti líbí, ale nestrkej si celou dýmku do pusy, to není zdvořilé,“ a já jsem řekl: „Pardon,“ rychle jsem dýmku vytáhl a přiložil si ji zpátky k ústům pečlivě, opatrně jsem ji nasadil, dal jsem si na čas, pochopil jsem, že opium je samá etiketa, smyslový rytmus, který se soustředí na rtech, a způsob, jak držíte dýmku vzhledem k tělu, lunární odliv a nasátí kouře, který nejdřív naplní plíce a pak žíly, a když jsem pak vzhlédl, usmívala se a Bengálí také, a Rašíd řekl: „Tady lidi povídají, že jen svému nejhoršímu nepříteli bys ukázal, jak se zachází s opiem, tak snad Dimple je tvůj nejhorší nepřítel,“ a já jsem si myslel, možná není, možná jsem to já, možná je to opium, já a já je nespolehlivé, má paměť je jako savý papír, moje děravá, pórovitá, rozcupovatelná nepaměť, která si pamatuje podrobnosti z doby před třiceti lety, ale dnešní ráno je prázdné, a jestli paměť = bolest = je lidská, já nejsem člověk, jsem dýmka opia, která vypráví tenhle příběh během jediné noci, a nedělám nic jiného, totiž to moje druhé já, než že vyprávím přímo z náhubku dýmky, z téže dýmky, kterou Dimple udělala tehdy poprvé, ale to je příběh na později — dobře, tak dál, teď se dostáváme k té nejlepší části, ke snům, které nejsou sny, nýbrž rozhovory, návštěvy nepřítomných přátel, skřípavé procesí za tvými zavřenými víčky, tvými bdělými a snícími víčky, a někdy tě probudí nějaký hlas, tvůj vlastní hlas promlouvající k někomu, kdo tady není, protože jsi sám, na zádech, a plavíš se na opiovém moři, ne, já ten čas přeskočím, cítím se dobře, ach ano, dokonce krásně, totéž já, které když mě zavřeli do vězení, si všimlo, že cela není o moc menší než pokoj, v němž jsem bydlel tehdy v Upper East Side, když mě chytili, jak kupuju drogy, byl jsem omámený sedativy, a ten bílý polda vytáhl pistoli a hnal mě uličkou a já jsem viděl, že je slepá, a otočil jsem se, abych mu dal ty sáčky, a ten polda nevystřelil, z nějakého důvodu nevystřelil, ale strčil mě do dodávky a odvezl do vězení, kde, jak říkám, byla cela tak velká jako pokoj, ve kterém jsem bydlel, a já jsem byl celkem spokojený, že jsem tam a naživu, a později mě poslali zpátky do Indie a já jsem našel Bombaj a opium, drogu a město, město opia a drogu Bombaj — fajn, teď je čas to zkrátit, noc skoro končí, zkrátit to a loď opia nechat plout na melasovém přílivu, a já tentokrát neudělám nic jiného, než že otočím hlavu a budu inhalovat, ty udělej zbytek — a vždycky od té doby, co se snažím oddělit jedno od druhého, nebo ne, protože teď to vzdávám, teď neodděluju, ale spojuju, oddávám se příjemným příběhům, rozsvěcuju misku, jednu pro mě a druhou pro mě, ještě naposledy ji ochutnávám, vychutnávám barvu a vůni, její začátek, takhle, tak je to dobře, a pak končím, protože teď je načase se ztišit a nechat mluvit ostatní.

PRVNÍ KNIHA

Město opia

2 Pattharmár, doslova ‚kamenem bijící‘. (Pozn. překl.)

3 Rastafariánství či rastafari je náboženské hnutí pocházející z Jamajky, kde vzniklo ve 30. letech 20. století. Toto náboženství kombinuje především prvky židovství a křesťanství, částečně islámu a dalších (např. animistických) věr. (Pozn. překl.)

4 Piála, zvaná také piola, piyala nebo piyola, je malá miska užívaná ve velké části Asie k pití čaje nebo studených nápojů. (Pozn. překl.)

4

1.

Dimple

Než začali Dimple říkat Zínat, pracovala částečně pro Rašída a každý večer mizela do hidžrovského[5] bordelu. Kouřil jsem na jejím místě, i když ostatní dýmky byly volné, a mluvili jsme tak, jak mluví kuřáci, ve vodorovné poloze, s dlouhými pauzami, a naše slova byla tak tichá jako žvatlavé věty malých dětí. Kladl jsem jí obvyklé hloupé otázky. Je lepší být muž, nebo žena? Dimple říkala: Pro konverzaci je lepší být žena a pro všechno ostatní, pro sex, je lepší být muž. Pak jsem se jí zeptal, jestli je žena, nebo muž, a ona přikývla, jako by to bylo poprvé, co se jí na to někdo zeptal. Bylo jí tehdy asi pětadvacet a v té době měla ve zvyku setřást si vlasy do očí a úplně bezdůvodně se usmívat, byl to sladký úsměv, pokud se pamatuju, bez jakéhokoli náznaku změn, které ji měly postihnout.

Řekla: Žena a muž jsou slova, která užívají druzí, já ne. Nejsem si jistá, co jsem. Někdy nejsem ani jedno, nebo jsem nic. Jindy cítím, že jsem obojí. Ale muži a ženy jsou tak rozdílní, jak může jedna osoba být obojím? Není to to, co si myslíš? No, já jsem obojí a bohužel jsem se dověděla pár věcí, věcí takového druhu, že bys je radši neměl vědět, pokud máš v úmyslu žít v tomhle světě. Vím například něco o lásce a o tom, jak milenci chtějí stravovat a být stravováni a mizet jeden v druhém. Vím, jak moc touží, aby dva byli jedno, a vím, že to nejde. Co jiného? Ženy jsou víc vyvinuté biologicky a citově, to je dobře známo a je to zřejmé. Ale pletou si sex a ducha, neoddělují je. Muži, jak víš, to vždycky oddělují: oddělují svou lidskou a psí podstatu. A pak řekla: Ráda bych ti o tom pověděla víc, o rodinné podobnosti mezi muži a psy, protože toho mám hodně co říct, jak možná tušíš, ale jaký by to mělo smysl? Je malá pravděpodobnost, že bys to pochopil, jsi koneckonců muž.

~

Angličtinu si osvojila konverzováním se zákazníky a sama se naučila číst. Z abecedy toho znala dost, aby porozuměla některým slovům v novinách a filmových magazínech, na něž narazila, nebo v paperbackových románech, které zapomněli zákazníci v cháně, či v nápisech na krabicích s pracími prášky nebo na tubách se zubní pastou. Bengálí jí někdy dával knížky, obvykle historické, ale také filozofické, zeměpisné a ilustrované biografie s názvy jako Velcí myslitelé dvacátého století nebo Sto velkých mužů světa. Nacházel ty knihy v bazarech kolem ulice Šukladží, kde bylo centrum obchodu s použitým papírem, koberečky, hračkami a harampádím všeho druhu. Dával jí knihy a ona je četla tajně, protože neměla ráda, když ji někdo viděl číst. Četla tak, jak čtou negramotní lidé. Ráda si prohlížela obálky a prstem sledovala název, a když dokázala dát větě nebo slovu smysl, vzrušovalo ji to.

~

Ležel jsem v cháně, která byla v klidné odpolední hodině prázdná, když se mě Dimple zeptala, jakou knihu to čtu. To není kniha, řekl jsem, to je časopis a tohle je příběh o jednom indickém malíři, který žije v Londýně.

„Time. Jaké velké jméno pro malou knížku. Je ten tvůj malíř slavný?“

„Tady ne, v Anglii ano. Zběhl ze studia. Ne, řekl jsem to špatně. Vyhodili ho za to, že dělal pornografické obrázky na chlapeckém záchodě. Prošel uměleckou školou a získal stipendium do Oxfordu. Ti noblesní Britové si mysleli, že je to nějaký hinduistický učený mystik. Ale tady se říká, že maluje Krista kompetentněji než britští malíři.“

„Čti.“

„Umění Newtona Pintera Xaviera je katolická vina, vybuchlá se zničujícím účinkem. On ani tak nemaluje, jako kuchá a vyvrhuje. Jeho změnění Kristové jsou mocnější než Baconovi, protože k nám přicházejí bez rámu či posouzení nebo něčeho, co jsme schopni ocenit v pozemském kontextu. Jsou nespoutaní historií. Pokud jde o zeměpis, zůstávají zcela mimo rámec britských ostrovů a obávám se, že i mimo indický subkontinent. Line se z nich sex, kacířství a nahodilé ukázky z psychopatologie všedního života.“

„Dost, přestaň, to už je moc. Ukaž mi obrázky.“

Redaktory napadlo přidat několik reprodukcí Xavierových obrazů. Byla tam krvácející Kristova postava zabalená v trnech velikosti železničních pražců, postava jevící se jako malá a zneužitá na pozadí krvavých cákanců. Byl tam autoportrét. A byly tam dvě bezcitné nahé figury, měkká bílá těla roztažená na nerezové oceli, mrtvá kůže svraštělá v ostrém zářivém světle. Dimple hleděla na obrázky a mlčela. Pak mi časopis podala zpátky a přimhouřila oči, jako by se na to nemohla dívat. Řekla: „Je příliš rozhněvaný, než aby myslel. Je tak rozhněvaný, až je vražedný. Chce udělat všechno ošklivé. Chce zabít svět.“ Pak dodala: „Jak můžeš takovému člověku věřit? Jak s ním můžeš souhlasit, když říká, že lidé jsou nemocní a zaslouží si zemřít?“

~

Po chvíli se zeptala, jestli bych nepřečetl něco jiného, sáhla pod svůj kavalec a vytáhla učebnici zabalenou v hnědém papíře, jak to dělají školáci, Novou kombinovanou učebnici pro nekřesťany: zkušební učivo z historické a mravní vědy. Pod názvem bylo jméno autora: S. T. Pándé, profesor historie, Univerzita v Barodě. Knížku mi ukázala, nalistovala stránku, kterou si označila, a já jsem přečetl pár řádků.

„Zakladatelem křesťanství byl Kristus, Ježíš, jehož osobnost, rovnou měrou šílená a přitažlivá, sloužila radikálnímu programu, který usiloval o svržení hierarchických sociálních řádů světa. Jeho radikalismus, jenž se nejlépe projevil pod zástěrkou mystických proslovů, lze nejlépe shrnout následujícím nepřímým citátem: ‚Nebuďte spokojeni se stavem věcí.‘ Byl mu vlastní ostrý jazyk, kterým cílil na kněží, boháče, politiky, lichváře, židy, nežidy, nepřátele i přátele. Někteří říkají, že měl zvláštní dar spontánní pravdomluvnosti. Podle jiných to bylo jeho prokletí. Narodil se Marii, panenské manželce a matce, jež byla obdařena půvabnou tváří tvaru hrušky a jejíž stoupenci se k ní obracejí následujícím způsobem: Svatá Maria, Matko Boží, pros za nás hříšné, nyní i v hodinu smrti naší. Amen!

Ježíš byl mimo jiné provozovatelem medicínské praxe bez licence, který dokázal vyléčit nemocné pouhým dotykem ukazováčku pravé ruky. Zda byla tahle schopnost božského původu, nebo šlo pouze o věc zkušenosti a obratnosti v užívání léčivých bylin, o tom je možné diskutovat. O čem není sporu, to byl zázračný vliv, který měl na nemocné a umírající. Proto se nemocní lidé stávali křesťany, a chudí rovněž; jinými slovy, nejnižší z nízkých konvertovali ke křesťanství, protože v něm nacházeli balzám, jenž mírnil kastami ovládané způsoby světa.“

Napadlo mě, zda to je styl profesora Pándého, psát tak, jako by trávil dny a noci s Ježíšem a Marií, dělal si poznámky a shromažďoval informace z první ruky, které nyní sdílí s námi, jeho šťastnými čtenáři. Řekl jsem Dimple, že ten profesor, pokud jím opravdu je, mi připadá jako nespolehlivý zdroj, i když je docela zábavný. Řekl jsem, že není nic špatného na tom být nespolehlivý. Kdo není? Každopádně jaký má smysl být spolehlivý, jako pes, nebo automobil, nebo křeslo? Řekl jsem, že by mi to nevadilo, kdyby sám sebe nenazýval historikem a mravním vědcem. To Dimple nezajímalo. Měla závislost na příbězích, byla takový typ čtenářky — pokud dokázala číst —, která nerada došla až na konec knížky. A tak jsem si držel knihu profesora Pándého otevřenou na prsou a pokračoval jsem ve čtení.

„Ježíš byl ukřižován velmi krutým způsobem, avšak zemřel s úsměvem. Jeho šťastná tvář měla velký vliv na jeho žáky, stejně jako zázraky, které konal. Byl to vlastně skvělý účinkující: bez ohledu na okolnosti zvládl několik představení týdně. Jednou nakrmil pět tisíc lidí jen pěti bochníky chleba a dvěma rybami.“

Dimple řekla: „Pět bochníků chleba a dvě ryby, to znamená, že půltuctem ryb by býval mohl nakrmit celou chudou Bombaj, ne, ne, to jistě ne, jen celou ulici Šukladží. I tak, měl se narodit v Indii.“

~

Šla k oknu a plivla na ulici. Na prstech měla spáleniny a nehty nalakované načerno. Na klíční kosti měla odřeninu ve tvaru měsíce a přitahovala si košili těsně ke krku, aby ji zakryla. Chvíli stála u okna a hleděla na ulici, a po zbytek života si pak pamatovala, jak prach z ručních vozíků vířil ve slunečním světle a jak tehdy žila, pamatovala si bordel s červeným číslem 007 na dveřích, koupelnu, kterou sdílela s ostatními prostitutkami, otvor ve tvaru buráku, do něhož močili, všichni, i zákazníci. Pamatovala si ženy, s nimiž pracovala, nové a ne tak nové ženy ze všech možných měst a městeček, od Sikandarábádu a Patny po Kalkatu a Káthmándú, které poslali do Bombaje, aby vydělávaly peníze pro své rodiny doma, peníze, které ty rodiny nikdy neviděly, protože provozovatelé bordelů je opomíjeli posílat. A Dimple si měla zapamatovat, že to bylo přibližně v téže době, kdy se rozhodla vytvořit si vlastní budoucnost, zhruba v té době začala číst, s hlavou na kavalci nebo se zkříženýma nohama a shrbená pracně dešifrovala písmena, dokud nenašla smysl. Když se probudila, věděla, že její působení v bordelu se blíží ke konci a ona brzy odejde, že jen musí vytrvat ve svém odhodlání a uskuteční se to, její budoucnost, jen když vydrží, a věděla, že ať se stane cokoli, ať dosáhne čehokoli, nebo ne, bude to její protest vůči bordelu.

~

Bylo to ten den odpoledne, nebo někdy jindy, když vytáhla výtisk Sexdetektiva, magazínu se skutečnými kriminálními případy, na němž byl Bengálí závislý? Listovala v něm, dokud nenašla příběh ve fotografiích Sukničkář Hubby dostal, co si zasloužil. Na prvním panelu muž v květované košili a zvonových kalhotách podával prsaté ženě slunečnici. Text byl zarámován v komiksových bublinách. Dimple ukázala na části, které chtěla, abych přečetl.

„,Jsi moc chytrý. Dáváš mi květinu a na oplátku chceš květ mého mládí.‘ Jejich horký dech se navzájem mísí. Z očí do očí si sdělují, jak silně oba žízní. Prakáš a Prija se k sobě přibližují, aby vypili nápoj lásky. ,Prakáši, tvůj dráždivý dotek vzrušuje květinu, prosím dotkni se panenství okvětních lístků kapkami své mužné síly.‘ Prakáš se prsty dotýká Prijina rtu a probouzí její tělo.“

Četl jsem tu pasáž bezděčně poněkud změněným hlasem, s pohrdavým nebo posměšným podtónem, a ona se mě zeptala, proč se směju.

„A proč jsi tak vážná? Je to příběh, někdo ho vymyslel.“

„Příběhy jsou skutečné. Copak nevidíš, že se tihle lidé ženou do katastrofy? Vrať mi tu knížku.“

„To není knížka.“

„Ne?“

„A tohle není dýmka.“

„Tak dost. Sníš s otevřenýma očima.“

~

Dimple možná ten nápad vnukla táí nebo některá randí v bordelu, ale Dimple, protože to byla Dimple, si z toho vyvodila něco jako školní lekci, minilekci. Říkala, že mi musí něco povědět, něco, co bych si neměl brát osobně. Říkala, že mi povídá tyhle věci kvůli otázkám, které jí kladu, a protože její vlastní myšlenky teprve teď dostávají formu. Říkala, že muži, ať jsou jejich sexuální preference jakékoli, mají víc společného s jinými muži než se ženami. Je také možné, že mají víc společného se samci jiných druhů, se šimpanzy, kozly nebo psy, zejména psy, jak mi vysvětlila už dřív, než se ženami. Když to říká, neznamená to nic krutého, pokračovala, a zvlášť ne pro muže. Oprav mě, pokud se mýlím, ale není pravda, že muži se nezajímají ani tak o něžnosti jako o orgasmus? Není pravda, že hlavním smyslem sexuálního aktu je pro muže vypuzení semene do vhodné schránky, nebo i do nevhodné, pokud nic jiného není po ruce? Nemám v úmyslu být cynická, ale pravda je, že propast mezi muži a ženami je nepřeklenutelná a vztahuje se na všechno, od přijímání rozkoše po význam manželství. Skutečný soulad je nemožný; můžeme doufat nanejvýš tak ve společný život. Nic jsem jí na to neodpověděl. Co mě na tom proslovu překvapilo, to nebyl jeho obsah. Mluvila anglicky, plynulou angličtinou, a já jsem se divil, jak to, že je v ní tak dobrá.

~

Později, když mě přemohla dřímota, jsem měl sen, že procházím chodbami domu, v němž byla dávno odpojena elektřina. Šel jsem chodbami po zvuku vody, až jsem došel na konec a do pokoje za ním. Chvíli mi trvalo, než jsem poznal stín čekající v posteli. Dávná přítelkyně, řekl jsem, pověz mi příběh o své smrti, a prosím tě, musíš se hodně snažit, to je jediný způsob, jak spolu můžeme mluvit. Dimple se zdvořile usmála. Cože? Já ti nerozumím. A já jsem zopakoval: Řekl jsem, že se musíš hodně snažit. Jak si přeješ, odpověděla, je to tvůj dům, ale proč neotevřeš okna? Neměl bys svítit elektrikou za úplňku. Raději rozsviť svíčku, a otevři okno. Venku fungovala jen jedna pouliční lampa. Do světla přikulhal nějaký pes se zlomenou nohou. Zdálo se, jako by se ulice pohybovala, a já jsem si uvědomil, že je pod vodou. Slyšel jsem, jak voda naráží do budovy, a cítil jsem chemikálie na její hladině. Dimple řekla: Buď rád, tolik lidí nemá ani tohle. A pak: Umřela jsem v prosinci ve tři hodiny odpoledne. Na promenádě se procházeli lidé. Nějaké dítě se zeptalo: Je tohle moře, nebo oceán? A matka odpověděla: Pij si svou kokosovou vodu a aspoň chvíli mlč. Pamětní lavičky byly prázdné, až na vrány. Stál tam nějaký pár a hleděl na moře a já jsem si všimla, že ta žena je těhotná, a zdálo se mi, že jsou mrtví, jako všichni na promenádě, ale ze všech mrtvých lidí, kteří se venku procházeli, jsem byla já nejmrtvější, byla jsem celá od krve, své nebo někoho jiného, to jsem nevěděla. Moře leželo mezi špinavými mangrovy a já jsem si představovala, že jsem slapový proud, který se rozlévá mezi skalami nedaleko Bandstandu, špinavý, krví lemovaný odliv, který ustupoval a pak zmizel. Chceš vědět, co se stalo potom? Umřela jsem a moje duše visela vzhůru nohama v jeskyni plné tvorů toužících se narodit, visela jsem tam vzhůru nohama mnoho let nebo hodin. Na stěně byl už dlouho nápis, Propast Lóka se tam psalo, a přestože písmena byla vybledlá, několik z nás se zdržovalo poblíž, jako by blízkost slov mohla zajistit náš návrat do země živých. Ale já se nemůžu vrátit, jenom takhle, částečně.

„Jsem rád, že jsi zpátky,“ řekl jsem.

„Já jsem tady po celou dobu. Co jsem dělala? Já nevím. Lidé mi povídají různé věci, tajné věci. Jsou ke mně milí, protože mě mají rádi a říkají mi, co mám čekat.“

„Co ti povídají?“

„To, co říkám já tobě, že jsme tady, blízko u tebe, neviditelní samozřejmě, ale jsme tady.“

„Kde?“

„Nikdy jsem nepotkala nikoho, kdo se pořád tak ptá,“ řekla Dimple, zvedla oči k oknu a usmála se. „Na druhé straně zrcadla máme ruce položené na skle a snažíme se dotknout tvé tváře. Jen závoj tě od nás odděluje, průhledný závoj, tak tenoučký, jako je ten, co tě odděluje od tvých snů. Jestli s námi chceš mluvit, musíš jen ponořit ruku pod hladinu vody. Čekáme na pohled nebo na slovo, nějakou odezvu na naši přítomnost. Jestli ponoříš ruku, uslyšíš nás. Měl bys naslouchat. I když to nemůžeš snést, měl bys naslouchat.“

5 Hidžra — příslušník tzv. třetího pohlaví v Indii, je vykastrovaný muž oblékající se a vystupující jako žena, viz http://www.vesmir.cz/clanek/hidzra-treti-pohlavi-v-indii, cit. 30. 11. 2012.

Table of Contents

První kniha

1. Dimple

Druhá kniha

Třetí kniha

Čtvrtá kniha