.

Copyright © C. D. Payne, 2013

Translation © Naďa Funioková, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2013

ISBN: 978-80-7462-468-1

1. kapitola

Za to, že jsem tlustá, nesou plnou odpovědnost moji rodiče.

Tak předně mi dali jméno Brenda, což — jak každý ví — je jméno pro tlustý holky.

Brenda Blattová.

Vemte řetěz od motorky, zavěste na něj betonovou tvárnici, hoďte mi to kolem krku, a dostanete ekvivalent psychické váhy mého jména.

Navíc měli moji rodičové tu drzost přitáhnout do manželského lože každý vlastní soubor obludně tlustých genů. Oba jsou dost statné postavy. Moje máma například mě ráda ztrapňuje tím, že pojíždí po Wal-Martu na tom vozíčku poháněném baterií, co je tam poskytujou chromým a tělesně postiženým. Akorát že ona není handicapovaná, je jenom tlustá. Jediný steh na hadrech v jejím šatníku není z jiného než elastického materiálu. Co ji pamatuju, jaktěživa nevytáhla paty z baráku, aniž by se dopustila těžkého zločinu proti módě. A pak je tady můj tatík, který si nebyl schopný sám ostříhat nehty na nohách, co mu bylo osm. Postupem času se mu chodidla ztrácela z dohledu čím dál tím víc, a teď už se nejspíš proměnila v pouhou prchavou vzpomínku.

Takže mám ve své DNA hned dvojitou dávku špeků. Mohla bych snížit svůj příjem na padesát kalorií denně, a i po pěti letech bych furt byla tlustá. Byla jsem buclatá jako mimino, oplácaná jako batole, břichatá jako děcko a teď je ze mě vyžraná puberťačka.

I kdyby vynalezli mašinu, která by dokázala odbourat veškerý tuk v těle, pořád bych měla nadváhu. Do drobečka mám teda sakra daleko. Tak například když jsem si naposled poměřovala hrudník, měla jsem přes prsa devadesát čtyři cenťáků. To zní vcelku slibně, akorát že při mých velkých kostech z toho devadesát centimetrů tvoří předimenzovaný hrudní koš. Když si sundám halenku, připomínám spíš Arnolda Schwarzeneggera než Sophii Lorenovou.

Ironií je, že podle mého soudu bych si jako krasavice vedla přímo skvěle. Nechovala bych se povýšeně a nafoukaně jako všecky ty obletované holky u nás na střední. Ke všem bych byla vlídná a okouzlující — dokonce i k nehezkým Mařenkám.

Nejspíš jsem ale věděla odjakživa, že tohle se mi zkrátka nesplní. Když mi byly čtyři, dostala jsem k Vánocům kosmetický kufřík Půvabná princeznička. Nacpaný malýma vzorkama pudru, třpytek na obličej, maskary, růže na tváře, rtěnek a parfémů. Vzpomínám si, jak děsně trapně jsem se cítila, když jsem ten dárek rozbalila. Najednou jsem si připadala jako nějaká podvodnice. Už tehdy jsem věděla, že to není nic pro mě. A tak jsem ten kufřík odložila a šla si zaházet novým fotbalovým míčem s Bufordem, svým přitroublým starším bráchou.

Jo, on zas vyfasoval jméno pro tlustý kluky.

Svého času jsem v duchu hrávala takovou hru: Když už ne krásná, co třeba hezká? Když už ne hezká, co třeba pěkně rostlá? Když už ne pěkně rostlá, co třeba drobná? Když už ne drobná, co třeba štíhlá? Když už ne štíhlá, co třeba blonďatá? Když už ne blonďatá, co třeba… a tak dál.

Jenže v každé kategorii, který činí ženu atraktivní, jsem vždycky byla na hlavu poražená.

Pokud už mi teda osud předurčil být tlustá a nehezká, proč k tomu aspoň nepřihodil otupující dávku stupidity? Mohla ze mě být jedna z těch veselých tlustých holek, co je všichni zbožňujou.

Nebo proč jsem se nenarodila jako kluk? Konec konců tu byla padesátiprocentní šance. I oškliví tlustí kluci často randí s atraktivníma roštěnkama. Podle všeho nemají sebemenší problém najít někoho, kdo by si je vzal. Jsou šťastní a spokojení, když můžou popíjet pivo, čučet na sport, střílet všelijaké lesní tvory a vozit si svoje nakynutý prdele v pick-upech. Nikdo jima nepohrdá jenom proto, že se můžou pochlubit obrovitánským panděrem.

No dobře, někteří lidi nejspíš jo. Ale stejně je to daleko snazší být tlustý kluk než tlustá holka.

Tak třeba najisto vím, že můj brácha už si to rozdal s minimálně čtyřma holkama. Kdežto já pořád ještě čekám, až mě nějaký (pomatený? retardovaný? naprosto zoufalý?) kluk konečně pozve někam na rande.

Moji podrazáčtí rodičové jsou znepokojeni. Slídili na mojí facebookové stránce a zjistili, že mám jenom čtyři přátele. A to je jedním z nich Harold, můj autistický bratranec. Ti zbylí tři jsou amatérští korejští stepaři, co jsem našla jejich videa na Youtube. Ani jeden není nějak mimořádně talentovaný, takže jsou ohromně vděční, když jim pošlete pochvalný vzkaz.

Takže rodiče usoudili, že bych měla vkládat víc úsilí do „navazování společenských kontaktů“. V minulosti jsem měla pár „kamarádů“, jenomže ti vás nakonec stejně vždycky bodnou do zad. Než se nadějete, začnou pronášet jízlivé poznámky o vašem vzhledu. Nebo po vás vrhají vyčítavé pohledy pokaždé, když si do pusy strčíte hranolek nebo sýrovou křupku. Zatím jsem zažila uspokojivější vztahy s čokoládovýma tyčinkama než s lidma.

Děcka u nás na střední se, jak jsem zjistila, rovnoměrně dělí do dvou kategorií: debilní a nepřátelští. Takže se v podstatě nestýkám ani s jedněma z nich. Loni jsem to poctivě zkoušela v golfovém týmu, jen aby mě táta konečně přestal otravovat, jenomže všichni kluci ze skupiny projevovali takové nepřátelství, že jsem odešla z hřiště hned při první partii. A to jsem v tu chvíli o tři rány vedla.

Brácha je v „navazování společenských kontaktů“ o poznání lepší. Našel si kamarády při hraní fotbalu a hokeje. Mohla bych dělat atletiku, kdybych se do toho pořádně opřela, jenomže golf a americký fotbal jsou jediné sporty, které mi přijdou aspoň trochu zajímavé. Basketbal vyžaduje příliš mnoho dětinského driblování. Kopaná dává smysl akorát tehdy, pokud vám to při nehodě v muniční továrně urvalo obě ruce. Volejbal a tenis jsou pro rychlé a mrštné, ne pro velké a neohrabané. Wrestling by mohla být docela sranda, jenomže v naší škole je tahle aktivita vyhrazená jen pro kluky. A v našem věčně prohrávajícím fotbalovým týmu taky nevítají holky zrovna s otevřenou náručí.

A tak jsem skončila jako tlustej vyvrhel třetího ročníku.

Dneska si to do města přihrnula moje bábi. To nevěstí nic dobrýho. Vídáme ji obvykle o Díkuvzdání a na Vánoce, ovšem její příjezd v srpnu je něco neslýchaného. Jako obvykle se nechala přivézt ze svého sídla v Montecitu (el supremo noblesní pobřežní městečko poblíž Santa Barbary) ve vymazleném černém Chrysleru Imperial z roku 1964 (s tím svým oslepujícím leskem jako kdyby vyskočil z některého románu Stephena Kinga). Bábi přebývá v našem pokoji pro hosty (bývalý pokoj mého bráchy), zato šofér Manny musí nocovat u svého bratrance v San Lorenzu. Nejspíš by se zhroutila nebesa, kdyby za něj bábi zatáhla pokoj v motelu.

Tátova máma představuje v našem příbuzenstvu pozoruhodnou výjimku, jelikož je kostnatá a navrch ještě bohatá. Jak moc je bohatá, tím si nejsme úplně jistí, ale hodně toho vypovídá fakt, že jí moje máma ve všem ustupuje a je na bábi milá, i když ta jí z celého srdce pohrdá. Můj zesnulý dědeček nadělal majlant dovozem šunkových konzerv z východní Evropy. Byly tak levné, že šetrné hospodyňky v době studené války ochotně přivíraly oči nad jejich komunistickým původem. V dětství jsem té tučné polské a rumunské šunky spořádala celé tuny, což může být další důvod, proč je ze mě taková slonice. Vozili nám je náklaďákem po celých bednách (všecky s prošlým datem), což nás uchránilo před smrtí hladem, když se tátovi nepodařilo získat definitivu na Haywardské státní. Teď učí dějiny Kalifornie a řidičskou přípravku na střední škole v Oaklandu. Bydlíme ale pořád v Haywardu, takže každé ráno, když se tatík s obtížema shýbá, aby sebral noviny ze schodů, může vystrkovat prostředník na kampus na kopci, kde mu dali padáka.

Bábi mě přivítala obvyklou otázkou: „Jak pokračuje dieta, Brendo?“

„Skvěle, babi. Zatím jsem tohle léto přibrala šest kilo.“

„To snad nemyslíš vážně! A bereš ty pilulky na hubnutí, co jsem ti poslala?“

„Jasně, babi. Chuť k jídlu sice nepotlačily, zato ale v poslední době cítím děsivě vražedný sklony.“

„Doufám, že si děláš legraci, Brendo!“

„Dřív jsem ujížděla na zmrzlině Ben & Jerry’s. Teď netoužím po ničem jiným než po poloautomatický pistoli Glock 20 Gen4.“

Máma se nervózně zahihňala. „Jenom si z tebe utahuje, Enid.“

„To doufám,“ podotkla bábi a úkosem se po mně podívala.

„Jistě,“ dodala jsem, „takový pěkný jednoduchý rdoušení by mohlo svému účelu posloužit stejně dobře.“

Proč já husa radši nedržela tu svoji obří tlamu zavřenou. Rodičové mě chtějí upíchnout do nějaké školy pro nepřizpůsobivé dívky ve Stocktonu. To je to hnusný město v Central Valley, kde nedávno vyhlásili bankrot. Zdejší školní poplatky jsou pěkně mastné, což je právě ten důvod, proč přivolali bábinu. Nechala se přesvědčit, aby otevřela šrajtofli, a zachránila mě tak před životem osamělého vyvrhela a (případným) těžkým ublížením na zdraví. Mojí jedinou alternativou je škola pro tlustý holky ve vzdálené Nebrasce, která garantuje každý semestr „výrazné“ snížení váhy. Takže mám na výběr mezi pomalým zahníváním se ztracenýma existencema ve Stocktonu nebo hladověním na prériích s bandou obtloustlých vesničanek.

Taky bych ovšem mohla celou rodinu zardousit a zdrhnout s Mannym do Mexika. Kéž by tak ten chlap nebyl skoro stejně starý jako bábina. Byla bych všema deseti pro žít na hromádce s nějakým sexy mexickým desperátem. Spousta těchhle hombres, jak jsem slyšela, má ráda ženské tělo pěkně velké a poddajné.

Dupla jsem si svojí nožkou číslo čtyřiačtyřicet a informovala všechny zúčastněné, že já z domova NEPŮJDU a rozhodně se nenechám proti své vůli uvěznit v nějaké všivé internátní škole. Dodala jsem, že ze své strany považuju tohle téma za uzavřené. Taky jsem oznámila, že pokud mi chce bábina opravdu pomoct, mohla by mi koupit letenku do New Yorku a pronajmout garsonku v Greenwich Village.

„Tam je to přece samý šváb a štěnice!“ zakvílela máma zděšeně.

„Já v téhle rodině žádné zběhy ze střední školy nestrpím,“ prohlásil táta. „Kromě toho je ti sotva šestnáct.“

„Do týdne by tě znásilnili,“ dodala bábi. „To město se přímo hemží zvrhlíky.“

„Já se o sebe dokážu postarat,“ namítla jsem. „Musel by to být fakticky odhodlaný úchyla, aby si zahrával s touhle hromadou svalů. A navíc bych byla patřičně vyzbrojená.“

„To jsou ty konce,“ prohlásila máma. „Já ti ty prášky na hubnutí seberu!“

No, tím by si akorát nadělala do vlastního hnízda, protože jediné, k čemu ty pilule používám, je, že jí je potají hážu do pomerančového džusu, co pije po ránu.

I když teda není znát, že by nějak zvlášť zabíraly.

Místo: Stockton, Kalifornie. Jo, fakt jsem tady. Dorazila jsem dneska odpoledne se dvěma taškama, velkým lodním kufrem, golfovýma holema, nevkusnýma lůžkovinama z IKEY za tři stovky dolarů, velice mizernou náladou a uštvanou máti. Táta chtěl jet taky, jenomže v Oaklandu dneska začíná škola a on musel být na značce, aby pomáhal konfiskovat zbraně.

Ukázalo se, že nás tady do jednoho prťavého pokojíčku vmáčkli hned tři. Už jsem měla příležitost seznámit se se svýma dvěma spolubydlícíma, které se mi ani jedna nekouknou do očí. Zřejmě je poněkud vyděsily moje rozměry, což není, jak jsem si všimla už dřív, nijak neobvyklá reakce.

Než máma odjela, vzala si moje dvě spolubydlící stranou na soukromou rozpravu. Doufám, že po nich nechtěla, aby mě špehovaly. Nebo aby mě odrazovaly od přecpávání nezdravýma potravinama. Jen do toho, mami, totálně mě ztrapni hned první den v tomhle lágru.

„Tvoje máma se musela natočit bokem, aby prošla dveřma,“ poznamenala Gianna a pošoupla si tlustý brejle na nose. Byla štíhlá a blonďatá, ale jinak k ní příroda po stránce vzhledu moc štědrá nebyla.

„Jo,“ povzdychla jsem si, „taky sis všimla, co?“

Protože jsem dorazila jako poslední, vyfasovala jsem tu nejužší postel u dveří na chodbu. Zkusmo jsem se na ni posadila. Hlasitě zasténala a zlověstně se prohnula.

„Ty se fakticky jmenuješ Blattová?“ zeptala se Lauren, ta druhá holka. Byla drobná, opálená, možná zčásti Asiatka a vcelku hezká.

„Obávám se. Nechcete si některá prohodit postel?“

Nepřihlásila se ani jedna.

„Co je to za smrad?“ zeptala jsem se.

„To je městská čistička odpadních vod,“ vysvětlila Lauren. „Stojí jenom pár bloků odsaď.“

„Stejně bysme ale ocenily, kdybys chodila prdět na chodbu,“ řekla Gianna.

„Beru na vědomí,“ odpověděla jsem a zašátrala rukama po kapsách. „Jestli jsem to správně pochopila, tak vy dvě tady nejste nové,“ řekla jsem, zatímco jsem sundávala obal z tyčinky Heath.

„Obě jsme nastoupily loni,“ odpověděla Gianna.

„A jaký to tu je?“ zeptala jsem se mezi přežvykováním.

Obě se po sobě podívaly.

„Dá se,“ řekla Lauren. „Doufám, že se jim to nepovede.“

„Nepovede co?“ vyzvídala jsem.

„Existuje tady tajný spiknutí,“ zašeptala. „Několik holek plánuje zavraždit paní Lumpwaphtovou.“

Paní Lumpwaphtová byla majitelka, ředitelka a hlavní biřic téhle školy.

Akademii Kapradinový útes tvoří půl tuctu budov z betonových tvárnic, které se rozkládají na pár stísněných akrech v bezútěšné čtvrti, kde věčně praží slunce. Na západě skladiště, na východě bloky stárnoucích řadových domků a na jihu nějaké bažinaté mokřady. Kampus původně začínal jako jedna z těch malých křesťanských přípravek, které se vyrojily jako houby po dešti a pár desetiletí živořily, než to konečně vzdaly. Žádný luxus to teda ale není. Ty fádní budovy podle všeho stavěli křesťanští dobrovolníci z vyřazeného materiálu. Kachličky v koupelnách vypadají, jako by je tam pokládala partička slepých čtyřletých harantů. Pozemky zcela postrádají jakoukoli zeleň až na jeden zakrslý strom před budovou školy.

Paní Lumpwaphtová a její bývalý manžel to tady koupili za pár šupů ve veřejné dražbě. Tohle všechno jsem se dozvěděla od jedné malé holky na hajzlíku, kam jsem si zalezla, abych se převlíkla do povinné školní uniformy: bílé halenky a ohavné kárované sukně. Nedá se říct, že by tohle oblečení zrovna podtrhávalo přednosti mojí postavy.

Pořád mi není jasné, jak se vyrovnám s tímhle katastrofálním nedostatkem soukromí. Lidi mých rozměrů se obvykle zrovna netouží promenádovat nahatí. Vmáčkla jsem se do jedné záchodové kabinky a rychle se převlíkla. Na jediné toaletě na patře je šest hajzlíků, čtyři dost humusoidní sprchy, tři kapající umývadla a pisoár. Ten tu bude nejspíš pro holky, co si chtějí nacvičovat čurání na stojáka.

Když jsem se vrátila do svého pokoje, Gianna a Lauren se probíraly obsahem mého lodního kufru.

„Přitáhla sis s sebou moc věcí,“ postěžovala si Gianna, kterou v nejmenším neuvedlo do rozpaků, že jsem ji přistihla při šmírování. „Máš tu jenom dva šuplíky v prádelníku a půl metru tyče v šatníku.“

„Tohle jsou ty největší gaťky, co jsem kdy viděla,“ oznámila Lauren a zvedla do výšky jedny moje ne zrovna značkové bavlněné spoďáry.

„Vy dvě byste si měly radši dávat bacha,“ odvětila jsem a vyrvala jí svoje intimní prádlo z ruky. „V našem středoškolským wrestlingovým týmu jsem vyhrála krajský kolo a skončila jako druhá ve státním ve svý váhový kategorii. Se mnou není radno si zahrávat.“

„Já se tě nebojím,“ prohlásila Lauren. „Mám přítele Pika, ze kterýho jde fakt hrůza. Patří k pouličnímu gangu v Modestu. Dotkni se mě, a chcípneš.“

„Jenom jsem se snažila být užitečná,“ reptala Gianna. „To, že jseš tlustá, ještě neznamená, že si tu zabereš všecek prostor pro sebe. A na co tu máš ty pitomý golfový hole?“

Sakra, věděla jsem, že jsem si měla radši vybrat tu školu pro tlusťošky v Nebrasce.

„Měla bys být ráda, že jsem doma nechala golfový vozík,“ poznamenala jsem.

Rozlomila jsem jednu svoji drahocennou tyčinku Heath napůl a podala ji svým spolubydlícím jako dárek na usmířenou. Pak jsem vybalila, co se dalo, a zbytek věcí zastrkala pod postel.

„Umírám hlady,“ řekla jsem. „Kdy je večeře?“

Gianna se podívala na hodinky. „Za dvě a půl hodiny.“

„A na tvým místě bych si nedělala bůhvíjaký naděje,“ dodala Lauren. „Strava tady není zrovna exkluzivní.“

„A paní Lumpwaphtová říká, že dáma si nikdy nemá říkat o nášup,“ přidala se Gianna. „To se zkrátka nedělá, pokud tě má okolí považovat za kultivovanou.“

„To neva,“ zalhala jsem. „Já toho stejně moc nesním.“

„Ach tak,“ poznamenala Lauren. „To je vidět.“

I když to zní naprosto neuvěřitelně, už teď se mi stýská po Haywardu.

Večeři ve stroze zařízené jídelně představoval jeden hamburger bez housky, kopeček řídkého tvarohu a dvě půlky broskví z obří plechovky. Jako zákusek jsem dostala půl deci čokoládového pudinku v malé oprýskané misce. Moje spolubydlící mě zasklily a šly si sednout za svýma kamarádkama, takže jsem si našla místo na konci jednoho ze tří dlouhých stolů. Holky, co dřepěly kolem mě, okatě předstíraly, že jsem neviditelná. Paní Lumpwaphtová a asi tucet učitelů večeřeli na vyvýšeném stupínku, který nejspíš sloužil zároveň jako pódium při školních shromážděních.

Poslušna instrukcí ze zdejší příručky „Průvodce pro studenty“ napěchované pravidly a nařízeními jsem zůstala ukázněně sedět a čekala, až nám dovolí se rozejít.

Paní Lumpwaphtová decentně uzobla malou lžičku pudinku a pak se postavila, aby pronesla projev na uvítanou. Byla to jedna z těch přehnaně pěstěných, děsně upjatých ženských s krátkým, praktickým účesem a hrůzu nahánějícím vystupováním. Hádala bych jí něco kolem pětapadesáti. Oznámila nám „báječnou novinu“, totiž že počet zapsaných studentek dosáhl dvou set šedesáti šesti, čímž překonal rekord všech dob.

„Jak možná víte,“ pokračovala, „čtyřicet sedm procent našich děvčat tvoří externí studentky z okolí Stocktonu a Lodi. Ale většina z vás má možnost naplno si vychutnávat dobrodiní života a studia přímo tady v naší přátelské a vstřícné komunitě Kapradinového útesu. Domnívám se, že je to přímo skvělá zpráva!“

Všechny jsme ze slušnosti zatleskaly.

Následně paní Lumpwaphtová představila tři nové posily pedagogického sboru, z nichž žádná nevypadala, že by měla sebemenší šanci někde dostat definitivu. A potom přinutila všechny nové studentky, aby se postavily a představily se. Napočítala jsem nás sedmnáct. Hrozně jsem znervačila, když přišla řada na mě. Rychle jsem vyhrkla svoje jméno pro tlustý holky a celá rudá navzdory maximálnímu úsilí zachovat zdánlivý klid se posadila, jenomže mi ujela židle pod prdelí, protože ji holka vedle mě maličko poodsunula. (Jak jinak, byla to jedna z těch blonďatých krasavic.) Místností se rozlila vlna pohihňávání, když jsem zavrávorala a začala máchat rukama kolem sebe, jak jsem se snažila nerozplácnout se na podlaze.

„To nebylo zrovna graciézní, slečno Blattová,“ podotkla kousavě paní Lumpwaphtová. „Tento semestr budeme muset zapracovat na vašem držení těla.“

Tohle rozhodlo. Pokud na tu babu fakticky plánujou nějakej atentát, já ty spiklence rozhodně nenapráskám.

Paní Lumpwaphtová uzavřela svůj projev tím, že vyzvala všechny délesloužící studentky, aby „každičkou novou dívku“ do konce týdne „přivítaly několika vřelými slovy“. Ve snaze je k tomu podnítit už prý upozornila pedagogický sbor, aby tyto aktivity monitoroval.

Páni, povinné kamarádství. To je pro mě naprostá novinka.

Po večeři jsem se prošla po kampusu (žádná Kalifornská univerzita v Berkeley to teda není) a pak jsem obhlídla společenskou místnost v naší koleji. Pár starých pohovek, odřený stůl, hromádka značně ohmataných módních časopisů, ale telka nikde. V celém kampusu není ani žádná wifina. Paní Lumpwaphtová má podle „Průvodce pro studenty“ pocit, že podobné věci „působí spíše rušivě, než aby napomáhaly vzdělávání“. Tak čím čeká, že se tady jako budeme bavit? Máme číst knížky? Klábosit se spolužačkama? Flirtovat s mexickým školníkem?

Pár holek, které posedávaly ve společenské místnosti, bohužel příležitost říct nové studentce pár vřelých slov na uvítanou promeškalo. Popravdě vyzařovaly až jakési nepřátelské vibrace, které jsem tak dobře znala od svých bývalých spolužaček v Haywardu. A tak jsem šla nahoru do svého pokoje, spořádala zbytek ulitých sladkostí a zírala do zdi, dokud se mé spolubydlící nevrátily a nenastal čas zhasnout světlo (o půl desáté večer, no věřili byste tomu?).

Je to tak, světe, upřímně a z celého srdce svůj život nenávidím.

2. kapitola

Obě spolubydlící mě nesnášejí. Moje mrňavá postel je tak děsně nepohodlná, že jsem se celou noc převracela a házela sebou. Každý pohyb vyvolával hlasité skřípění, které mělo za následek protestné steny nespících. Lauren po mně v jednu chvíli hodila botou. Nakonec jsem kolem čtvrté ranní stáhla matraci z rámu postele a ustlala si na podlaze. Ve tři čtvrtě na sedm mě zprudka probudilo zvonění tak hlasité, jako by zvěstovalo zombie apokalypsu. Jak jsem se dozvěděla, na tohle se můžu těšit sedm dní v týdnu.

Když jsem ještě s ospalkama v očích čekala ve frontě na sprchu, poklepala mě po rameně holka za mnou a chtěla znát moje datum narození.

„Třetího dubna,“ zívla jsem. „Proč tě to zajímá?“

„Copak ty jsi nečetla příručku?“ zeptala se. „Leden až červen se sprchuje večer, červenec až prosinec ráno.“

„A kdy můžu jít hodit bobek?“ informovala jsem se. „Třetí pondělí po úplňku?“

„Prostě z tý fronty vycouvej, než tě nahlásím!“

Snídaně byla stejně bídná jako včerejší večeře: jedna naběračka míchaných vajíček, dva plátky toastu z bílého chleba (bez másla) a půlka grapefruitu. Pochybuju, že by dokonce i v těch dietních školách v Nebrasce mohli takhle škudlit. A tak jsem se — k značnému ohromení kuchyňského personálu — vrátila pro nášup.

„Neobsloužila už jsem tě náhodou?“ zeptala se postarší ženská u výdeje s neslušivou síťkou na vlasech.

Vrazila jsem jí talíř pod nos. „Prosím, madam, dala bych si ještě trochu.“

„Ale neobsloužila už jsem tě náhodou?“ zopakovala.

„Ehm, jo, a teď jsem se vrátila pro přídavek,“ usmála jsem se.

S nelíčeným odporem mi plácla na talíř pouhým okem stěží viditelnou porci míchaných vajíček.

„Je nějaká šance, že bych dostala ještě kousek toastu?“ zaprosila jsem.

Hodila mi půl krajíčku.

Spořádala jsem tuhle štědrou prémii a potom zavolala mámě. Oznámila jsem jí, že tohle fungovat nebude a že se chci vrátit domů — nejpozději okamžitě.

„Ale Brendo, miláčku, už jsme přece zaplatili za první semestr. Na té vaší škole platby ze zásady nevracejí. A stálo to tisíce dolarů!“

„Jsem tady děsně nešťastná, mami. Musím odsud pryč.“

„Prostě tomu dej ještě trochu času, zlatíčko. Jsi tam teprve první den.“

„Doma v Haywardu ze mě bude hotová společenská hvězda, mami. Absolvuju kurz Dala Carnegieho. Vstoupím do debatního kroužku. Do Vánoc budu mít pět set blízkých přátel, slibuju. Jenom si sem pro mě přijeď!“

„To nejde, Brendo. Hlavně nezapomínej, že tohle všechno je pro tvoje vlastní dobro. Určitě si to tam zamiluješ, až se seznámíš s pár spolužačkami. Hlavně buď přátelská a společenská. No, už musím končit. Díky, žes zavolala! Měj se!“

To snad ani není možný: trpím slabostí z podvýživy, hrozí mi těžká zácpa a vlastní matka mě klidně bodne do zad. Hnedka jsem zavolala tátovi do práce a zkusila na něj to samé. Jenže ani on mě nechtěl zpátky. Pomalu se začínám zabývat úvahama, jestli třeba nejsou moji rodiče šťastní (nadšení?), že se mě zbavili.

Když jsem se šourala ven z jídelny, zastavila mě jedna nohsledka paní Lumpwaphtové.

„Ty jseš Brenda Blattová?“ zeptala se.

„Přijde na to.“

„Tady máš rozvrh hodin. Ne že přijdeš pozdě.“

Takže jak to tak vypadá, na téhle škole si člověk předměty vybírat nemůže. Podle té kartičky, co jsem dostala, budu tenhle semestr studovat Vyjadřování, Etiketu, Spodní proudy, Praktické dovednosti, Rozhledy a Bádání. Zdá se to jenom mně, nebo to fakticky zní jako výuka pro slaboduché?

První pravidlo v „Průvodci pro studenty“, a to jediné podtržené a vyvedené tučným písmem, praví: „Studentky nesmějí opouštět kampus bez písemného povolení podepsaného členem pedagogického sboru.“

Fajn. Velice ráda bych se jím řídila — ovšem za předpokladu, že by tady poskytovali dostatečné stravovací příděly, aby člověka udržely při životě. Poháněná silnou vůlí k přežití jsem vynechala první hodinu a vyrazila hledat nějaký obchod. Našla jsem malý rohový krámek asi deset bloků od školy v poněkud hrůzu nahánějící čtvrti. Tam jsem se hojně zaopatřila zásobami a pak bez valného nadšení — a za mohutného přežvykování — zamířila zpátky.

Table of Contents

1. kapitola

2. kapitola