Kniha byla vydána ve spolupráci se Salomonsson Agency.

Salige er de som tørster…

Copyright © Anne Holt, 1994

Translation © Klára Dvořáková Winklerová, 2013

© Nakladatelství Jota, s. r. o., 2013

ISBN 978-80-7462-320-2

Požehnáni jsou ti,

kdož hladovějí a žízní po spravedlnosti,

neboť oni budou nasyceni.

Matouš 5,6

Evenovi, mému příteli a bratrovi

NEDĚLE 9. KVĚTNA

Bylo tak časně, že si snad ďábel nestačil ještě ani nazout boty. Na západě měla obloha tu intenzivní barvu, jakou můžete spatřit jen na jaře ve Skandinávii. Královská modř na horizontu, která bledne směrem k zenitu a posléze přechází do růžových peřin na východě, kde ještě polehává a protahuje se slunce. Vzduch byl dosud zcela nedotčený rozbřeskem přicházejícího dne a oplýval podivuhodnou průzračností, jaká ke krásným jarním ránům na téměř šedesátém stupni severní šířky patří. Teplota ještě nevystoupala ani na deset stupňů, ale vše naznačovalo, že Oslo čeká další teplý květnový den.

Inspektorka Hanne Wilhelmsenová se nezabývala počasím. Stála bez pohnutí a přemýšlela, co si počít. Všude kolem byla krev. Na podlaze. Na stěnách. Dokonce i z hrubého stropu se šklebily tmavé fleky připomínající abstraktní obrazy v jakémsi psychologickém testu. Naklonila hlavu na stranu a zírala na skvrnu přímo nad sebou. Připomínala jí purpurově rudého býka se třemi rohy a zdeformovanou zadní částí těla. Jak tam Hanne stála, naprosto bez hnutí, nebyla to pouze známka bezradnosti, ale také strach z toho, aby na kluzké podlaze neupadla.

„Nesahej na nic,“ vyhrkla, když se zdálo, že její mladší kolega, jehož vlasy barvou téměř splývaly s bizarním obrazem všude kolem, se chystá dotknout stěny. Úzkou škvírou v rozpadající se střeše pronikl dovnitř zaprášený paprsek světla a dopadl na stěnu vzadu, kde bylo krve tolik, že už nepřipomínala obrazy, ale spíš lajdácky odvedenou práci malířů.

„Běž odsud,“ nařídila a zadržela rezignovaný povzdech nad spoustou stop, které nezkušený policista rozesel po podlaze okolo. „A zkus vyjít ven po svých stopách.“

Po několika minutách udělala to samé, pozadu a nejistě. Ve dveřích se zastavila a poslala strážníka pro baterku.

„Šel jsem se jenom vyčurat,“ kníkl muž, jenž spustil poplach. Poslušně zůstal stát před kůlnou. Teď přešlapoval na místě tak úporně, až Hanne Wilhelmsenová pojala podezření, že svou potřebu před hodinou nevykonal.

„Záchod je tamhle,“ ukázal, což ovšem vůbec nebylo zapotřebí. Těžký odér venkovního záchodu, kterých v Oslu stále přežívalo až příliš mnoho, zcela zastínil nepříjemný nasládlý pach krve. Dveře se srdíčkem se nacházely hned vedle.

„Jen si klidně dojděte na záchod,“ vyzvala ho přátelsky, ale on ji nevnímal.

„Šel jsem čurat, víte, a pak jsem si všimnul, že je tam otevřeno.“

Váhavě ukázal na kůlnu na dříví a ustoupil o krok dozadu, jako by se tam uvnitř ukrývalo nějaké strašlivé zvíře, které mohlo kdykoliv vystrčit tlamu a schramstnout mu celou ruku.

„Dveře bejvají zavřený. Sice ne zamčený, ale zavřený jo. Jsou zatuhlý, takže se samy neotevřou. Nechceme, aby se nám tam vevnitř usadili toulaví psi nebo kočky, takže na to dáváme pozor.“

V drsném obličeji se mu objevil zvláštní náznak úsměvu. Přece jí musí být jasné, že i oni se tu o svůj dům starají. Mají pravidla a udržují pořádek, přestože boj s úpadkem brzy prohrají.

„Bydlím tady celej život,“ pokračoval dál s trochou pýchy v hlase, „a všimnu si, když něco není, jak má bejt.“

Rychle pohlédl na krásnou mladou ženu, jež nevypadala jako žádný z policistů, co kdy viděl, a očekával nějaké to uznání.

„Tak to má být,“ pochválila ho. „Dobře jste udělal, že jste zavolal a nahlásil to.“

Když se teď usmál pořádně, s otevřenými ústy, všimla si, že mu nezbývají téměř žádné zuby. Působilo to nápadně, i když jistě nebyl tak starý, jen asi kolem padesátky.

„Pěkně mě to vyděsilo, všecka ta krev… To jistě chápete.“

Vrtěl hlavou ze strany na stranu, takže jí muselo být jasné, jak hrozně se cítil, když se mu naskytl takový ďábelský pohled.

Chápala to velmi dobře. Kolega se zrzavými vlasy se vrátil s baterkou. Hanne Wilhelmsenová ji uchopila oběma rukama a přejížděla paprskem ze strany na stranu systematicky dolů po zdech. Poté prozkoumala strop tak důkladně, jak to jen ode dveří šlo, a nakonec posvítila cik cak na podlahu.

Místnost zela prázdnotou. Ani kousek dříví, jen trocha smetí, která prozrazovala, že kůlnu kdysi opravdu používali k jejímu původnímu účelu. Ale pravděpodobně už to bylo dávno. Když paprskem světla probádala kousek po kousku celý prostor, vešla opatrně znovu dovnitř tak, aby se trefila do svých starých stop. Pohybem ruky zabránila kolegovi, aby ji následoval. Uprostřed místnosti o rozloze zhruba patnácti metrů čtverečních si sedla na bobek. Paprsek mířil na zeď přímo naproti do výšky asi jednoho metru nad podlahou. Ode dveří si Hanne všimla něčeho jako písmen napsaných ještě tekoucí krví, a proto bylo obtížné znaky přečíst.

Nebyla to písmena. Byly to číslice. Osm číslic. Pokud dobře viděla, stálo tam 92043576. Devítka byla nečitelná, mohlo jít také o čtyřku. Poslední číslice vypadala jako šestka, ale jistá si Hanne nebyla. Možná se jednalo o osmičku. Vstala a znovu vycouvala ven do dne, který už se skutečně začal probouzet. Z okna ve druhém patře zaslechla pláč miminka a otřásla se při myšlence, že v této čtvrti musejí bydlet i děti. Z domu vyšel nějaký Pákistánec v uniformě řidiče tramvaje, na okamžik se na ně zvědavě zadíval, ale potom zjistil, že má málo času, a vyběhl z průjezdu. V zrcadle oken v nejvyšším patře Hanne viděla, že slunce se konečně vyhouplo nad obzor. Drobní šediví ptáčkové, kteří stále dokázali vydržet v nejzapadlejším koutě nejchudší části města, začali zkusmo švitořit ve větvích polomrtvé břízy, jež se marně pokoušela natáhnout za paprsky ranního světla.

„Zatraceně, to je věc!“ poznamenal mladý policista a odplivl si v nezdařeném pokusu zbavit se zápachu stoky. „Tady se teda něco přihodilo!“

Zdálo se, že ho ta myšlenka těší.

„To jo,“ řekla Hanne Wilhelmsenová tiše. „Mohlo se tu samozřejmě stát něco vážného, ale prozatím…“

Odmlčela se a otočila se ke kolegovi.

„Prozatím to není trestný čin. To bychom museli mít nějakou oběť. A po té není ani stopy. Přinejmenším je to hrozný vandalismus. Ale…“

Znovu nakoukla do dveří.

„… pochopitelně se může něco objevit. Zavolej techniky na ohledání místa činu. Jistota je jistota.“

Trochu se otřásla. Nebylo to kvůli chladnému rannímu vzduchu, ale spíš při pomyšlení, co všechno v sobě může skrývat obraz, který právě spatřila. Přitáhla si bundu těsněji k tělu. Potom znovu poděkovala bezzubému, že zavolal, a sama se vydala ke tři sta metrů vzdálenému sídlu osloského policejního ředitelství. Když přešla na druhou stranu ulice, osvětlenou ranním sluncem, oteplilo se. Na nárožích se ozývalo časné mezinárodní pokřikování žen v urdštině, paňdžábštině a arabštině. Majitel kiosku zahajoval nový dlouhý pracovní den bez ohledu na čas nebo nařízení o otevírací době a rozkládal už na chodníku své zboží. Usmál se na Hanne bílými zuby, nabídl jí pomeranč a nadzdvihl tázavě obočí. Hanne úsměv opětovala a zavrtěla hlavou. Po chodníku se s rachotem blížila skupinka asi čtrnáctiletých chlapců, každý z nich táhl vozík s čerstvým vydáním Aftenposten. Dvě zahalené ženy kamsi spěchaly s pohledem upřeným k zemi. Policistku obešly velkým obloukem. Nebyly zvyklé vídat bílé ženy tak brzy po ránu. Jinak byla ulice liduprázdná. V tom krásném počasí získala dokonce i čtvrť Tøyen jistý nádech smířlivosti, téměř šarmantnosti.

Opravdu nadcházel další nádherný den.

PONDĚLÍ 10. KVĚTNA

„Co jsi, proboha, dělala o víkendu v práci? Nezdá se ti, že se dřeme ve všední dny až až?“

Ve dveřích stál policejní prokurátor Håkon Sand. Měl na sobě nové džíny a pro jednou si oblékl dokonce sako a kravatu. Sako na něm trochu plandalo a kravata byla poněkud široká, ale přesto mu to celkem slušelo. Ovšem s výjimkou puků na kalhotách. Hanne Wilhelmsenová se neudržela. Sedla si před ním na bobek a rychle mu nohavice narovnala, aby puky nebyly vidět.

„Ty puky se k džínům nehodí,“ usmála se přátelsky a vstala. Pohladila ho po rukávu lehkým, téměř srdečným pohybem.

„Tak. Teď vypadáš báječně. Chystáš se k soudu?“

„Ne,“ odpověděl policejní prokurátor, jenž se navzdory tomu oddanému gestu cítil v rozpacích, protože kolegyně poukázala na jeho nedostatečný vkus v oblékání. To si mohla odpustit, pomyslel si, ale řekl něco jiného: „Hned po práci mám domluvenou večeři. Ale co ty jsi tady dělala?“

Vzduchem prolétly světle zelené desky a bravurně přistály na Hannině psacím stole.

„Dostal jsem to právě před chvilkou. Podivný případ. Rozčtvrcené lidi ani zvířata v našem okrsku nikdo nehlásil.“

„Vzala jsem si službu navíc v operační centrále,“ vysvětlovala a desek se ani nedotkla, „dost lidí je tam teď nemocných.“

Policejní prokurátor, poměrně pohledný muž s tmavými, na spáncích prošedivělými vlasy, což by v jeho pětatřiceti letech člověk nečekal, klesl na židli pro hosty. Sundal si brýle a začal je čistit koncem kravaty. Brýlím to příliš nepomohlo, ale kravata byla rozhodně pomačkanější.

„Případ přidělili nám dvěma. Pokud to tedy vůbec případ je. Žádná oběť, nikdo nic neslyšel, nikdo nic neviděl. Zvláštní. Jsou tam nějaké fotografie.“

Ukázal na složku.

„Ty vidět nemusím, díky,“ mávla odmítavě rukou, „já jsem tam byla. Skutečně to nevypadalo moc pěkně.

Ale pokud,“ pokračovala a naklonila se k němu, „by to všechno měla být lidská krev, museli by tam být zavražděni dva tři lidé. Spíš bych řekla, že si z nás pár kluků dělá legraci.“

Její teorie se nezdála nepravděpodobná. Osloská policie zažívala jedno z nejhorších jar. V průběhu šesti týdnů došlo v hlavním městě ke třem vraždám, z nichž přinejmenším jedna nejspíš nebude nikdy vyřešena. Do toho bylo oznámeno šestnáct znásilnění a sedm z nich hojně probírala média. Rezignovanost veřejnosti nad nepostupující prací policie ještě posílil fakt, že jednou z poškozených byla i poslankyně parlamentu za křesťanskou stranu, brutálně napadená v Zámeckém parku cestou z noční schůze výboru. S vydatnou podporou bulvárního tisku začali obyvatelé města rozhořčeně protestovat proti zdánlivé neschopnosti sídlící v ulici Grønlandsleiret 44, v budově osloského policejního ředitelství. Protáhlá zahnutá stavba tam stála jako dřív, šedá a neotřesitelná, nedotčená vší tou nelítostnou kritikou. Její obyvatelé přicházeli ráno do práce se svěšenými rameny a pohledy upřenými k zemi. Domů odcházeli pozdě a s ohnutými zády, když jediným výsledkem jejich pracovního nasazení byly jen další potvrzené falešné stopy. Bohové počasí si škádlivě pohrávali s vysokými letními teplotami. Nad všemi okny na jižní straně byly pohotově, ale marně vytaženy markýzy, což způsobilo, že se rozlehlá budova zdála slepá a hluchá. Vedro uvnitř však zůstalo stejné. Nic nepomáhalo a vypadalo to, že nikdo nedokáže najít cestu ven ze spleti slepých uliček a falešných stop, houstnoucí s každým novým případem, který přibyl do složitých počítačových systémů. Ty měly vlastně pomáhat, jenže se tvářily spíše nepřátelsky, téměř pohrdavě, když každé ráno chrlily své seznamy nevyřešených případů.

„To je ale jaro,“ poznamenala Hanne Wilhelmsenová a demonstrativně a teatrálně si povzdychla. Rezignovaně pozvedla obočí a pohlédla na svého nadřízeného. Její oči nebyly příliš velké, ale pozoruhodně modré, se zvláštním černým okrajem kolem duhovky, díky kterému se zdály tmavší. Vlasy měla docela krátké, tmavě hnědé. Čas od času se v nich roztržitě prohrábla, jako by si vlastně přála, aby byly dlouhé, a věřila, že porostou rychleji, když jim trochu pomůže. Rty měla plné, horní i dolní výrazně vykrojený, jako by se váhavý rozštěp rozhodl jinak a stal se výrazem smyslnosti a nikoli vadou. Nad pravým okem se jí rovnoběžně s obočím táhla růžová, poměrně čerstvá jizva.

„Něco takového jsem ještě neviděla. Ale jsem tady teprve jedenáct let. Kaldbakken už třicet, a přesto ani on něco takového nezažil.“

Zatáhla za zvlhlé tričko a zatřepala s ním.

„A tohle vedro nám to taky zrovna neusnadní. Celé město je každou noc na nohou. Kdyby tak teď přišly na nějakou dobu deště, to by byla věc. Lidi by se alespoň drželi víc doma.“

Seděli tam až moc dlouho. Mluvili o všem a o ničem. Byli dobří kolegové, kteří si mají vždycky co říct, ale o sobě navzájem toho moc nevědí. Kromě toho, že oba mají rádi svou práci, berou ji vážně a jeden z nich je schopnější než ten druhý. To ovšem pro jejich vztah příliš neznamenalo. Ona vystudovala policejní školu a odjakživa ji předcházela ta nejlepší pověst; po jednom dramatickém případu z loňského podzimu se stala téměř legendou. On se potloukal po budově jako průměrný právník celých šest let, nikdy nezářil, nikdy neoslňoval. Přesto si postupně vybudoval pověst zodpovědného a pracovitého člověka. Navíc také on sehrál klíčovou roli v tomtéž dramatickém případu, což přispělo k tomu, že jeho renomé se nyní blížilo spíše charakteristice solidní a spolehlivý než té dřívější: poněkud nezáživný.

Možná se navzájem doplňovali. Anebo snad spolu tak dobře vycházeli, protože si nikdy nekonkurovali. Ale bylo to podivné přátelství, ohraničené osmi zdmi policejní budovy. Policejní prokurátor Håkon Sand se tím pořádně trápil a několikrát se pokusil situaci změnit. Před nějakou dobou v rychlosti navrhl společnou večeři. Odmítnutí bylo natolik rezolutní, že se už hned tak k něčemu neodváží.

„Dobře, dobře, necháme už tu krvavou kůlnu na pokoji. Mám na práci jiné věci.“

Inspektorka poklepala na tlustou složku, která ležela na malé skříňce u okna.

„Tak jsme na tom všichni,“ opáčil prokurátor a odkráčel chodbou do své kanceláře o dvacet metrů dál.

***

„Proč jsi mě sem nevzal už dřív?“

Žena na protější straně malého stolku pro dva se vyčítavě usmála a vzala ho za ruku.

„Vlastně jsem nevěděl, jestli ti takové jídlo chutná,“ odpověděl, očividně šťastný z toho, jak se tato večeře vydařila. Pákistánští číšníci, v šatech bez poskvrnky a podle znalosti norštiny soudě narození v nemocnici Akershus a nikoliv kdesi v Karáčí, jim byli ochotně celý večer k službám.

„Lokalita není nejlepší,“ dodal, „ale jinak je to jedna z mých oblíbených restaurací. Dobré jídlo, výborná obsluha a ceny, které vyhovují platu státního úředníka.“

„Takže už jsi tu byl mnohokrát,“ poznamenala. „A s kýmpak?“

Neodpověděl, ale zvedl skleničku, aby skryl, jak moc ho ta otázka přivedla do rozpaků. Všechny jeho ženy tam byly. Ty, s nimiž byl úplně krátce a jichž bylo mnohem méně, než se mu zamlouvalo, i ty dvě tři, se kterými vydržel několik měsíců. Pokaždé však myslel na ni. Na to, jaké by bylo sedět tady s Karen Borgovou. A teď tu seděli.

„Nemysli na ty, co tady byly první. Soustřeď se na to, abys byla poslední,“ ušklíbl se po chvilce.

„Tamta tenkrát byla elegantní,“ odpověděla, ale v hlase se jí ozval záchvěv… ne chladu, spíš jakési odměřenosti, jež ho vždycky děsila. Že se nikdy nepoučí.

Karen Borgová si nepřála mluvit o budoucnosti. Už čtyři měsíce se s ním pravidelně setkávala i několikrát týdně. Chodili na večeře a do divadel. Procházeli se po lese a milovali se, jakmile měli příležitost. Což se nestávalo příliš často. Byla vdaná, takže její byt nepřicházel v úvahu. Manžel samozřejmě ví, že to s Håkonem táhnou, tvrdila, ale domluvili se, že nespálí všechny mosty, dokud nezískají jistotu, co opravdu chtějí. Pochopitelně mohli jet k němu, což navrhoval téměř pokaždé, když spolu byli. Ale to naprosto odmítala.

„Jakmile s tebou pojedu domů, je to, jako bych se rozhodla,“ prohlásila zcela nelogicky. Håkon Sand se sice domníval, že samotné rozhodnutí milovat se s ním je mnohem dramatičtější než volba místa činu, to mu ovšem bylo k ničemu.

Håkon pokynul vrchnímu a ten u nich za dvacet vteřin stál s účtem. Staromódně korektně ho položil před Håkona složený na talířku. Karen Borgová ho popadla a Håkon se ani nezmohl na protesty. Jedna věc byla, že Karen vydělává pětkrát tolik co on, a druhá, že Håkon to musí pořád dokola poslouchat. Když jí přinesli zpátky zlatou kartu American Express, vstal a podržel jí židli. Pohledný číšník už jim objednal taxi a na zadním sedadle se Karen k Håkonovi přivinula.

„Pojedeš asi rovnou domů,“ ujistil se, aby předešel zklamání.

„Ano, zítra jdeme do práce,“ potvrdila. „Brzy se zase uvidíme. Ozvu se.“

Když už byla venku z taxíku, natáhla se zpátky dovnitř a zlehka ho políbila.

„Díky za krásný večer,“ řekla tiše, rychle se usmála a znovu vyklouzla ven z auta.

Povzdychl si a dal řidiči novou adresu. Bydlel v úplně jiné části města, takže měl dost času procítit drobné bodnutí bolesti, které se dostavovalo po večerech strávených s Karen Borgovou.

Table of Contents

NEDĚLE 9. KVĚTNA

PONDĚLÍ 10. KVĚTNA