Vydáno ve spolupráci s Folio Literary Management, LLC

a Prava i Prevodi Literary Agency.

Copyright © Jenny Han, 2011

Translation © Vanda Senko Ohnisková, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2013

ISBN 978-80-7462-417-9

Když jsem byla malá, dívaly jsme se s mámou každou středu večer na staré muzikály. Byla to taková naše tradice. Někdy za námi zaskočili táta nebo Steven a chvíli se dívali s námi… Ale býval to náš „dámský“ večer — s mámou jsme se uvelebily na gauči pod dekou a na stolek si nachystaly misky se sladkým a slaným popcornem. Každou středu. Viděla jsem snad všechny staré muzikály — West Side Story nebo třeba Zpívání v dešti, ten jsem měla fakt ráda, a spoustu jiných. Nejvíc jsem ale milovala slavný muzikál Bye Bye Birdie. To byla moje jednička. Viděla jsem ho snad stokrát… teda tolikrát, kolikrát to máma snesla. Stejně jako jeho hlavní hrdinka jsem si chtěla malovat řasy řasenkou a ústa rtěnkou a nosit vysoké podpatky a cítit se „dospěle a žensky“. Chtěla jsem, aby kluci pískali, když kolem nich projdu, a já věděla, že je to na mě. Chtěla jsem dospět a být stejná jako Kim, protože to všechno ona měla.

A když byl čas jít do postele, zpívávala jsem si s pusou plnou zubní pasty před zrcadlem: „Milujeme tě, Konráde, ó, jak tě milujeme…“ A dávala jsem do toho zpěvu své celé osmi či devítileté srdce. Jenomže já jsem nezpívala tomu klukovi z muzikálu, co se jmenoval Konrád Birdie. Já zpívala svému Konrádovi. Konrádu Fisherovi, klukovi svých dětských snů.

Za svůj život jsem milovala jen dva kluky: oba mají příjmení Fisher. Konrád byl první a milovala jsem ho tak, jak můžete milovat jenom poprvé. Je to láska, co nezná nic jiného — a nic jiného ani znát nechce. Je bláznivá, bezpodmínečná a točí se vám z ní hlava. Takovou lásku člověk zažije jen jedinkrát za život.

A pak přišla řada na Jeremiáše. Když jsem se na něj podívala, viděla jsem minulost, současnost i budoucnost. On neznal jenom tu holku, kterou jsem kdysi bývala, znal mě v každém mém období. A přesto mě miloval.

Moje dvě velké lásky. Myslím, že jsem vždycky věděla, že jednoho dne budu Belly Fisherová. Jenom jsem neměla ani tušení, jak se to stane doopravdy.

Kapitola první

Když máte týden do zkoušek a učíte se pět hodin v kuse, potřebujete k přežití tři věci: největší možnou nádobu s kolou a višňovým džusem (půl na půl), kalhoty od pyžama, co jsou úplně seprané a látka se na nich už skoro rozpadá, a pak taneční přestávky. Když se vám začnou klížit oči a netoužíte po ničem jiném než po posteli, pauzy s tancem vás zachrání.

Byly čtyři ráno a já se učila na poslední zkoušku v prváku na výšce. Zakotvila jsem v knihovně koleje a společnost mi dělala moje nejlepší nová kamarádka Anika Johnsonová a moje nejlepší stará kamarádka Taylor Jewelová. Prázdniny byly už na dosah, tak, že jsem se jich mohla skoro dotknout. Pouhých pět dní. Stříhala jsem metr už od dubna.

„Vyzkoušej mě!“ vybídla mne Taylor ochraptělým hlasem.

Otevřela jsem skripta. „Definuj termíny anima a animus.“

Taylor si začala cucat spodní ret. „Napověz mi.“

„Hm… no, vzpomeň si na latinu.“

„Já jsem latinu nedělala! Copak na tuhle zkoušku musím umět latinsky?“

„Ale nemusíš. Jen jsem ti chtěla napovědět. Latinský mužský jména totiž končí na —us a ženský na —a, takže anima znamená ženský archetyp a animus mužský. Chápeš?“

„Nechápu,“ povzdychla si dlouze Taylor. „Nejspíš vyletím.“

Anika vzhlédla od skript. „Kdybys třeba přestala posílat v jednom kuse textovky a začala se učit, tak bys nevylítla.“

Taylor ji zpražila otráveným pohledem. „Pomáhám kámošce z kruhu s plánováním snídaně na oslavu konce semestru, takže musím být dnes v noci na příjmu.“

„Na příjmu?“ poznamenala Anika pobaveně. „Jako doktoři?“

„Jo, přesně tak,“ odsekla Taylor.

„A co teda bude? Vafle nebo lívance?“

„Francouzský toasty, děkuju za optání.“

Všechny tři nás čekala zkouška z psychologie — mě a Taylor už druhý den, Aniku o den později. Anika byla vedle Taylor moje nejbližší kamarádka. Taylor je od přírody dost soutěživá a ambiciózní, takže není divu, že na moje přátelství s Anikou docela dost žárlí, i když by to ani za nic nepřiznala.

Ale přátelství s Taylor je úplně jiné než s Anikou. Anika je pohodářka a být s ní je prostě fajn. Nikoho nesoudí. A navíc mi dává dost prostoru, abych mohla být jiná. Nezná mě celý život, takže ode mne nic nečeká. Je v tom jakási zvláštní svoboda. Vlastně se nepodobá žádné mé kamarádce z minulosti. Pochází z New Yorku, její táta je jazzový muzikant a máma spisovatelka.

Když za dvě hodiny začalo svítat a v knihovně se rozlilo namodralé světlo, Taylor sotva držela hlavu nad učebnicí a Anika zírala kamsi do prázdna jako zombík.

Zmačkala jsem v dlaních papíry do dvou koulí a hodila je po svých kamarádkách. „Pauza na tanec!“ zavelela jsem a pustila z počítače svižnou písničku. Začala jsem se vrtět na židli.

Anika se na mě ochable podívala. „Jak to, že seš tak bujará?“

„Protože,“ odpověděla jsem a zatleskala, „za pár hodin to mám za sebou, dámy!“ Zkouška mi začínala až v jednu po poledni, takže jsem měla v plánu vrátit se k sobě do pokoje, tak dvě hodiny se prospat, a pak vstát a ještě chvíli se učit.

Zaspala jsem, ale hodina mi na opáčko ještě zůstala. Neměla jsem už ale čas zaskočit si do menzy na snídani, a tak jsem si jen v automatu koupila višňovou kolu.

Test byl sice tak náročný, jak jsem čekala, ale byla jsem si jistá, že dostanu přinejmenším béčko. Taylor tvrdila, že určitě neprojde. Obě jsme byly na nějaké oslavování příliš unavené, a tak jsme si jen radostně pleskly do dlaní a každá si šla svou cestou.

Chtěla jsem se u sebe v pokoji ještě prospat. Jenomže když jsem otevřela dveře, v mé posteli spal Jeremiáš. Ve spánku vypadal jako malý kluk — i když mu na tvářích rašilo strniště. Ležel natažený na dece a nohy mu visely z postele. K hrudníku si tiskl mého plyšového ledního medvěda.

Vyzula jsem se a vklouzla do své velké postele vedle něj. Zavrtěl se, otevřel oči a řekl: „Ahoj.“

„Ahoj.“

„Jak to šlo?“

„Docela v pohodě.“

„Fajn.“ Pustil Juniora Minta a místo něj sevřel do náruče mě. „Donesl jsem ti půlku svýho oběda.“

„Seš sladkej,“ odpověděla jsem a uvelebila si hlavu do jeho ramenního důlku.

Políbil mě na vlasy. „Nemůžu přece dopustit, aby se moje holka celej den ani pořádně nenajedla.“

„Ale já jen nesnídala,“ odpověděla jsem, ale pak jsem dodala. „No, a neobědvala.“

„Nechceš teda to jídlo podat? Mám ho v baťohu.“

Najednou jsem si uvědomila, že mám vlastně hlad jako vlk, ale zároveň jsem byla příšerně ospalá. „Možná za chvíli,“ řekla jsem a zavřela oči.

A pak Jeremiáš zase usnul a já hned po něm taky. Když jsem se probudila, venku byla tma, Junior Mint spadl na podlahu a Jeremiáš mě pořád objímal. A spal.

Začali jsme spolu chodit těsně před začátkem posledního roku na střední. „Chodit“ ale nebylo slovo, co se na nás úplně hodilo. Prostě jsme byli spolu. Stalo se to tak přirozeně a rychle, že jsem měla pocit, že to tak vlastně bylo vždycky. Jednu minutu jsme byli jen kamarádi, pak jsme se najednou líbali, a pak už jsem jen věděla, že se hlásím na stejnou vysokou jako on. Říkala jsem si tehdy (a říkala jsem to vlastně i všem ostatním — včetně něj a mé mámy, a té jsem to říkala obzvláště důrazně), že je to dobrá škola, že leží jen pár hodin od domova, že to prostě dává smysl a je to docela logické…. A že si nechávám otevřené i jiné možnosti… To všechno byla ostatně pravda. Ale hlavně byla pravda, že jsem chtěla být blízko Jeremiáše. Chtěla jsem ho mít všechny roční doby, nejenom v létě.

A tak jsme teď leželi vedle sebe v mém pokoji na koleji. Jeremiáš chodí do druháku a já do prváku. Je úplně bláznivé, jak daleko jsme se až dostali. Znali jsme se celý život, ale přesto — v jistém smyslu — mi to všechno připadalo jako jedno velké překvapení… A v mnoha jiných ohledech jsem to vlastně považovala za nevyhnutelné.

Kapitola druhá

Jeremiášův ročník pořádal party na oslavu konce semestru. Za necelý týden se všichni rozjedeme na léto domů a do Finche se vrátíme až na konci srpna. Vždycky jsem měla léto nejraději ze všech období, ale teď jsem z odjezdu domů měla zvláštní, hořkosladký pocit. Zvykla jsem si potkávat Jeremiáše každé ráno v menze na snídani a večer na koleji si společně s ním třeba prát. Třeba na skládání mých triček byl vyloženě expert.

O prázdninách bude zase na brigádě v otcově firmě a já si domluvila místo servírky v Behrs, což je rodinná restaurace, kde jsem pracovala už loni v létě. Slíbili jsme si, že jak to jen půjde, budeme se vídat v letním domě v Cousins. Loňské léto jsme se tam nedostali nakonec ani jednou. Oba jsme byli pořád v práci. Brala jsem si každou volnou službu, abych si ušetřila co nejvíc peněz na školu. Ale bylo to moje vůbec první léto bez Cousins a cítila jsem se tak nějak prázdně.

Venku už svítilo pár světel. Právě se stmívalo a nebyla to vyloženě horká noc. Vzala jsem si boty na vysokém podpatku, což byla pěkná pitomost, protože na poslední chvíli jsem se rozhodla, že nepojedu na večírek autobusem, ale půjdu pěšky. Říkala jsem si, že je to vlastně poslední příležitost projít se po kampusu, když je tak příjemný večer.

Pozvala jsem Aniku a její kamarádku Shay, aby šly se mnou, ale Anika měla večírek se svým tanečním oddílem a Shay už měla za sebou všechny zkoušky a odletěla domů do Texasu. A Taylořin kruh měl zase svou party, takže se ani s ní nedalo počítat. Nakonec jsem zbyla jen já a moje bolavé nohy.

Než jsem vyrazila, napsala jsem Jeremiášovi, že už jsem na cestě, ale jdu pěšky, takže mi to chvíli potrvá. A taky že ano — každou chvíli jsem se musela zastavovat a spravovat si řemínek na patě, protože se mi nepříjemně zařezával do nohy. Podpatky jsou na nic, nadávala jsem v duchu.

Někdy v polovině cesty jsem ho uviděla. Seděl na mé nejoblíbenější lavičce. Když mě uviděl, vyskočil na nohy. „Překvapení!“

„Nemusels mi chodit naproti,“ řekla jsem mu, i když jsem byla moc ráda, že přišel. Sedla jsem si na lavičku.

„Vypadáš sexy,“ pochválil mě.

I po dvou letech chození jsem se pokaždé začervenala, když mi řekl něco takového.

„Díky.“ Vzala jsem si na sebe letní šaty půjčené od Aniky. Bílé s drobnými modrými kytičkami a volánky.

„Ty šaty jsou jak z nějakýho starýho muzikálu… ale fakt sexy způsobem.“

„Díky,“ zopakovala jsem. Copak vypadám jako nějaká křehule z 50. let, napadlo mě v duchu. To teda nebylo nic moc… Uhladila jsem si volány.

Nějací neznámí kluci pozdravili Jeremiáše a chvíli se s ním bavili, ale já se z lavičky ani nehnula, protože jsem byla ráda, že sedím a odpočívám.

Když se odporoučeli, Jeremiáš mě vybídl: „Tak jdeme?“

Zaúpěla jsem. „Příšerně mě bolí nohy. Podpatky jsou pěkná blbost!“

Jeremiáš směrem ke mně nahrbil záda. „Tak si naskoč, děvče!“

Se smíchem jsem mu vlezla na záda. Vždycky se musím hihňat, když mi říká „děvče“. Nemůžu si pomoct. Je to legrační.

Narovnal se se mnou a já ho chytila pevně kolem krku.

„Táta pro tebe přijede v pondělí?“ zajímal se Jeremiáš, zatímco si to namířil rovnou přes trávník.

„Jo. Pomůžeš mně, že jo?“

„Hele, brzdi, ne? Zrovna tě nesu přes celej kampus. A ty ještě chceš, abych ti pomáhal i se stěhováním?!“

Ťukla jsem ho lehce do hlavy a on ji sklonil. „Tak teda jo, oukej.“

Pak jsem mu zatroubila na kůži na krku a on zapištěl jako malá holčička. Smála jsem se pak celou cestu až na večírek.

Kapitola třetí

U Jeremiáše na kolejích byly otevřené všechny dveře a na trávníku před budovou posedávala spousta lidí. Všude visely nebo ležely barevné vánoční světelné řetězy, a to někdy i na dost neobvyklých místech — na poštovní schránce, na verandě, a dokonce i podél chodníků. Na trávníku trůnily i tři dětské plastové bazénky plné vody obsazené kluky i holkami, kteří se v nich rochnili jako ve velké vaně. Po trávě se honili kluci s vodními pistolemi a stříkali si do pusy pivo. Pár holek mělo na sobě jen bikiny.

Seskočila jsem z Jeremiášových zad a na trávě jsem si sundala boty.

„To se jim teda povedlo,“ poznamenal Jeremiáš a pochvalně pokýval hlavou směrem k bazénkům. „Vzala sis plavky?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Nechceš, abych se nějaký holky zeptal, jestli nemá jedny navíc?“ nabídl mi Jeremiáš.

„Ne, díky,“ vyhrkla jsem.

S kluky z Jeremiášova bloku jsem se seznámila na dřívějších návštěvách, ale tamní studentky jsem znala jen od vidění. Většina z nich byla z Jeremiášova ročníku. To znamenalo, že pořádali společné večírky a tak. Jeremiáš chtěl, abych se přihlásila do jejich ročníkového klubu, ale já to odmítla. Zdůvodnila jsem to tím, že nemám peníze na členské poplatky, ale ve skutečnosti jsem se chtěla kamarádit i s jinými studentkami. Nechtěla jsem se nikam zaškatulkovat, chtěla jsem si užít vysokoškolské studium v co největší pestrosti — jak s oblibou říkávala máma. Navíc podle Taylor byl tenhle konkrétní klub plný „laciných holek“ — samozřejmě na rozdíl od klubu, kam patřila ona. Ten má prý totiž nesrovnatelně vyšší úroveň a je mnohem výběrovější. A taky podstatně zacílenější na sociální pomoc, dodávala ještě s oblibou.

Za Jeremiášem pořád chodily nějaké holky a na přivítanou ho objímaly. Mne lehce odměřeně zdravily. Vydala jsem se odložit si tašku do Jeremiášova pokoje. A na zpáteční cestě jsem ji uviděla…

Uviděla jsem Lacii Baronovou, v obtažených úzkých riflích, hedvábném tílku a kožených sandálech na vysokém podpatku, a jen díky nim měřila přes metr šedesát… a mluvila zrovna s Jeremiášem. Lacie je předsedkyně dívčího klubu a je o rok starší než Jeremiáš. A o dva než já. Má tmavě hnědé vlasy ostříhané na perfektní mikádo a je drobná. Kdo se na ni podívá, musí uznat, že je sexy. A podle Taylor na Jeremiáše letí. Řekla jsem Taylor, že je mi to úplně šumafuk, a vůbec jsem nelhala. Fakt je to tak. Proč bych se tím měla vzrušovat?

Jasně že se Jeremiáš holkám líbí. Je to prostě typ, co holky mají rády. Ale ani takové kočky jako Lacie pro nás nemůžou představovat nebezpečí. Jsme pár — a to už snad celé roky. Já Jeremiáše znám lépe než kdokoli jiný a on zná zase mne. A vím, že by se na nějakou cizí holku ani nepodíval.

Jeremiáš mě uviděl a zamával na mě, abych šla za ním. „Ahoj, Lacie,“ pozdravila jsem.

„Čau.“

Jeremiáš si mě k sobě přitáhl a oznámil mi: „Lacie jede na podzim na vejšku do Paříže.“ Pak se obrátil na ni: „My si chceme projet Evropu příští rok v létě.“

„Jo, to je cool,“ odpověděla a usrkla si piva. „A kolik zemí chcete dát?“

„Stopro chceme jet do Francie. Belly mluví plynně francouzsky.“

„To ani náhodou,“ vyhrkla jsem a cítila se docela trapně. „Měla jsem fráninu jen na střední.“

„Já mluvím taky příšerně,“ odpověděla Lacie. „V podstatě se hlavně těším, že se tam budu cpát sýrem a čokoládou.“

Na někoho tak drobného měla překvapivě chraplavý hlas. Napadlo mě, jestli to není z cigaret. Usmála se na mě a já si pomyslela, že se v ní Taylor spletla, že je to v podstatě fajn holka.

Když za chvíli odešla, aby si přinesla něco k pití, obrátila jsem se na Jeremiáše. „Je fajn.“

Jeremiáš pokrčil rameny. „Jo, je v pohodě. Chceš donést taky něco k pití?“

„Jo, jasně.“

Objal mne kolem ramen a zavedl k jedné z pohovek. „Pěkně si sedni, a ani se nehni. Hned se vrátím.“

Dívala jsem se, jak se prodírá hloučky postávajících studentů, a byla pyšná, že je to můj kluk. Můj Jeremiáš. První kluk, vedle kterého jsem kdy usnula. První kluk, kterému jsem řekla o tom, jak jsem asi v osmi vešla do ložnice našich, když to právě dělali. První kluk, který mi skočil do lékárny pro prášky proti bolesti, když jsem měla příšerné menstruační křeče. První kluk, který mi nalakoval nehty na nohou a držel mi vlasy, abych si je nepozvracela, když jsem se před jeho kamarády opila. První kluk, který mi napsal milostný vzkaz na tabuli před mým pokojem na kolejích.

SEŠ SMETANA V MÝ ZMRZLINĚ,

navždy a napořád, tvůj J.

Byl to i první kluk, kterého jsem políbila. Je to můj nejlepší kamarád. Čím dál víc jsem tomu rozuměla: takhle to mělo a má být. On je ten pravý. On je ten jeden. Můj.

Table of Contents

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí