Syn lesov

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

autorka: Tatiana Macková

obálka a grafické spracovanie: © Indie Books Publishing

ISBN: 978-80-89665-05-1

copyright: © 2013 Tatiana Macková

—

www.indiebooksp.com

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Zoznámenie

Rozsiahly les pokrýval široké územie. Na kopci nad mlynom začali stromy čoraz viac rednúť, slnečným lúčom sa konečne darilo predrať sa pomedzi ne a dotýkať sa zeme.

O dub celkom na kraji sa opieral mladík a sledoval krajinu pod sebou. Krásne okolie dýchalo pokojom.  S rozkošou privrel oči, nastaviac tvár vetru. Jeho drsné láskanie ho opájalo pocitom voľnosti a  slobody. Zhlboka sa nadýchol. Vôbec  nechcel opustiť bezpečie lesa, v ktorom strávil posledné dni. S každým stromom, aj s najmenším kríkom v ňom si rozumel lepšie ako s ľuďmi. Príroda s ním odjakživa hovorila slovami, ktoré nik iný nepočul.

No pri pohľade dolu sa zdalo, že mu nezostane nič iné, len opäť vkročiť do sveta ľudí. Už dlhšiu chvíľu totiž pozoroval muža, bezradne pobehujúceho okolo stojaceho mlynského kolesa. Rozhadzoval rukami a hlasno nadával. Mládenec cítil, že mu musí pomôcť.

Údolím tiekla riečka, ktorej prúd poháňal teraz nefunkčné obrovské koleso a podľa širokej cesty bolo vidno, že o záujemcov o múku  nebola núdza. Budova mlyna bola pekná, upravená, dvor obkolesoval biely múr a strážil ho obrovský pes. Mladík si povzdychol, prehodil v ústach steblo trávy sprava doľava a rezko vykročil.

Keď muž za chrbtom začul nečakaný pozdrav, prekvapene sa zvrtol, premeriavajúc si mládenca od hlavy až po päty.

„Vyľakal si ma, chlapče! Vôbec som ťa nepočul prichádzať.“

„Vidím, že sa trápiš s mlynom, majster, nuž mi napadlo, či nepotrebuješ pomoc.“

„Neviem, neviem, či s tým niečo dokážeš urobiť. Ale skús, možno budeš mať viac šťastia ako ja, hoci si myslím, že nakoniec budem musieť zavolať kováča z dediny. Hriadeľ sa netočí,“ nadvihol si mlynár bielu čiapku  a poškrabkal sa na hlave.

Mladík sa usmial. Odhodil kapsu do trávy a šiel pozrieť na miesto, ktoré mu ukázal. Zvŕtal sa, obzeral, vypýtal si od mlynára potrebné náradie i kotlík na žeravé uhlie. Pracoval dlho, v kotlíku  založil oheň, rozžeravil v ňom kúsky, ktoré vybral z kolesa,  pobúchal kladivom, poohýbal a znovu namontoval naspäť. Domáci pán s úžasom otváral oči dokorán. Napokon neznámy odložil náradie, chvíľu si prezeral výsledok svojej práce a potom povedal:

„Spusti mlyn, uvidíme, či sa roztočí.“

Mlynár vbehol do mlynice. Pocestný pozorne sledoval koleso. Voda naň nabehla, obrovský kolos sa mykol, zastonal a roztočil. Nadšený mlynár vytrielil z mlyna a radostne poplieskal mladíka  po pleci.

„Šikovné ruky máš, chlapče, len čo je pravda! Som ti nesmierne vďačný za pomoc. Musím uznať, so železom ti to naozaj ide.“

„Som kováčsky majster,“ vysvetlil s úsmevom mládenec.

„Taký  mladý, a už majster?“ neveriacky na neho pozrel. „Dolu v dedine je kováčska dielňa, starý kováč už toľko nevládze, možno by prijal pomoc ďalšieho majstra.“

„Ty nepotrebuješ pomocníka?“

„Vyhýbaš sa svojmu remeslu?“ nechápal. „Namiesto majstra chceš robiť iba pomocníka?“ začal byť muž opatrný.

Po tých slovách si mladík vyhrnul košeľu, aby mlynár mohol vidieť sotva zahojenú spáleninu na pravom boku, veľkú ako otvorená chlapská dlaň.

„Možno neskôr. Chvíľu sa chcem vyhýbať ohňu vo vyhni.“

Majster chápavo pokýval hlavou a pozval neznámeho pomocníka do domu. Keď vošli do dvora, psisko sa k nim s brechotom rozbehlo.

„Neboj sa, vyzerá zlostne, ale neublíži ti,“ ubezpečoval hosťa.

Ten sa však iba s pokojným úsmevom ľahko kývol hlavou:

„Viem, že mi neublíži,“ čupol si, prihovoriac sa psovi. Zviera prestalo brechať, zastalo, muž sa mu uprene zahľadel do očí. Domáci pán iba neveriacky pozeral, ako hrôzu budiaci pes začal vrtieť chvostom a oblizovať cudziemu človeku ruku.

„No toto! Takto ešte nikoho neprivítal,“ nechápal.

„Mám psy rád. Vždy to vycítia,“ pokrčil zľahčujúco mladý kováč plecami.

„Vlastne stále neviem, ako sa voláš,“ pripomenul mlynár, keď vošli dnu.

„Ľudia mi od nepamäti hovoria Sandro. Som syn kováča Robusta“

„Zvláštne meno. Nie tunajšie. Si zďaleka?“

„Zďaleka, až z pohraničných lesov.“

Mlynár vycítil, že mládenec nechce toho o sebe veľa povedať, nuž viac nevyzvedal.

„Mňa zase všetci volajú majster Emil,“ podával mu so širokým úsmevom pravicu.

Ponúkol hosťovi vodu na opláchnutie a nakrájal chlieb, aby sa mohli najesť. Z vedľajšej izby sa ozvalo zakašľanie,  slabý hlas zavolal na mlynára.

„To si ty, otec?“

„Ja, synak. Priviedol som pomocníka,“ zakričal naspäť, potom stíšil hlas:

„Syn už  dlhšie polihuje, pokašliava, sotva sa udrží na nohách. Bojím sa o neho. Keď mi zomrie, zostanem tu celkom sám.“

Na tvár mu sadol tieň smútku. Prešiel si po nej rukou, akoby ho chcel zahnať.

„No poď, ukáž sa mu.“

Na posteli ležal sotva šestnásťročný chlapec s bledou, prepadnutou tvárou a tmavými kruhmi pod horúčkou lesknúcimi sa očami.

„Janko, toto je Sandro, opravil koleso. Pomôže mi v mlyne, kým sa uzdravíš.“

Chlapec sa nadvihol, zvedavo si obzerajúc vysokého, štíhleho príchodzieho, jeho široké ramená,  polodlhé, čierne vlnité vlasy. Natiahol mu v ústrety ruku. Prijal ju s úsmevom a ľahkým kývnutím hlavy.  Mlynár ho pomykal za rukáv.

„Poď, všetkým trom nám treba čosi zjesť.“

Keď chlapec znovu zaspal, obaja muži sedeli vonku na lavičke.

„Odkedy je takto?“ spýtal sa Sandro potichu. Mlynár pozrel k zapadajúcemu slnku, bezmyšlienkovite pohladil psa, až potom odpovedal:

„Býval to zdravý, mocný chlapec. Ale na jar ho skolila choroba, mal vysoké horúčky. Bylinkárka robila, čo vedela, avšak úplne ho vyliečiť nedokázala. Odvtedy je slabý na pľúca, slabne každým dňom.  Stále je unavený, nemôže spať. Často ho budí silný kašeľ. Chudne, stráca sa mi pred očami,“ zažmurkal v snahe zahnať slzy.

Mládenec zamyslene pokýval hlavou, chvíľu mlčal, potom vstal.

„Cestou sem som v lese videl zopár vzácnych bylín. Viem, ako sa používajú, odvar z nich môže Jánovi uľaviť. Pôjdem ich nazbierať, uvidíme, či zaberú.“

„A to takto proti noci? Veď zablúdiš, nevyznáš sa tu!“

„Ešte dlho bude dosť svetla. Neboj sa, majster, les mi neublíži. Také čosi robia iba ľudia. Stromy sú mi ako bratia,“ prekvapil mlynára čudnou odpoveďou, zvrtol sa a pokojne vykročil k lesu.

Emil už spal, keď sa pomocník vrátil. Pohyboval sa potichu ako vánok v lístí. Majster ani netušil, že sa ešte hodnú chvíľu zvŕtal pri stole, triedil bylinky, niektoré dal usušiť, pár ich rozdrvil a urobil z nich akúsi placku. S tou tíško vošiel k Janíkovi, zobudil ho, posadil, placku rozotrel po hrudi a obviazal kúskom plátna. Z misky, v ktorej bylinky drvil, mu do úst nakvapkal pár kvapiek. Chlapec všetko strpel bez rečí. Sandro mu dal pod hlavu navyše ešte vankúš, ktorý majster prichystal jemu, len aby chorý ležal čo najvyššie. Prikryl ho, sfúkol sviečku a potichu vyšiel z izby.

„Ako to, že  toľko spí? V noci skoro nekašľal,“ už druhýkrát skontroloval mlynár spiaceho syna, či ešte dýcha. Včasné svitanie sa  prehuplo do jasného bieleho rána, robota v mlyne nepočká a obaja muži boli v plnom prúde. Na dvore už stál voz, kde pekár čakal na svoju múku.

„Len ho nechaj spať, potrebuje to. V noci som mu dal obklad z byliniek. Ten  upokojil kašeľ, preto lepšie spí. Aj ležať musí vysoko, aby sa mu ľahšie dýchalo,“ povedal Sandro a len tak mimochodom si na  plecia vyhodil  dve vrecia múky naraz.

„Fíha, toľko sily! Veď si tie vrecia pohadzuješ ako nič!“ žasol mlynár. Odpoveďou mu bol opäť iba ľahký, skoro zahanbený úsmev. Pokrútil hlavou a zamyslene pozeral, ako pomocník aj s vrecami mizne vo dverách. Keď vyšiel za ním na dvor, všimol si obdivný pekárov pohľad, ktorý upieral na siláka.

Pekár s naloženým vozom odišiel. Obaja sa oprášili od múky a šli dnu. Janík už bol hore a otcovi sa zdal oddýchnutejší ako v posledných dňoch, dokonca mu na bledej tvári na okamih zahral úsmev. Sandro chorého chlapca znovu ošetril, tentokrát mu dal vypiť aj odvar z byliniek s medom.

„Kde si sa to všetko naučil?“ vyzvedal majster Emil   „Stará mama liečila ľudí a ja som sa vždy na všetko vypytoval. Tak mi ukazovala, na čo tá – ktorá bylinka je, aj ako ju zbierať, sušiť a pripravovať,“ opäť mal  poruke jednoduché vysvetlenie.

Čochvíľa si ľudia po dedine začali šuškať o mlynárovom pomocníkovi, o jeho nevídanej sile,  aj o tom, že lieči Jána, ktorý po pár dňoch čoraz častejšie vstával z postele. Na dvore sa vyhrieval na slnku a keď si začal pýtať jesť, jeho otec by Sandrovi z vďačnosti aj modré z neba zniesol. Také správy sa medzi ľuďmi rýchlo rozšíria, nuž viacerí hľadali u neho pomoc. Mládenec neodmietol nikoho, vždy poradil a pomohol.  A hoci jeho zjav pobláznil mnohým dievčatám hlavu, on sa so žiadnou nerozprával dlhšie, než to bolo nutné. Mlynára trápilo, že aj keď každému pomohol rád a nezištne, vlastne bol samotár a radšej chodil do lesa a ľuďom sa  vyhol.

Mladého kováča pozornosť, ktorú vzbudil, netešila. Sám nevedel prečo, no mal zlý pocit z toho, že o ňom vie toľko ľudí. Chcel zostať v ústraní, ale pomoc im odmietnuť nedokázal. Preto vždy, keď mohol, utekal radšej do lesov, nasával energiu zo stromov. Tie akoby ho hladili, chránili, prihovárali sa mu, a on počul i rozumel tomu, čo hovoria. Miloval ich prítomnosť, hoci sa toho pocitu bál, lebo nechápal, prečo je iný ako ostatní ľudia. Aj doma sa preto mnohí na neho pozerali krivo. Jedni ho mali radi, iní sa  mu vyhýbali. Bol pre nich čudák, blázon.

Zo dvakrát cítil v dedine čísi upretý pohľad. Zlý pohľad. Nepríjemné mrazenie na krku bolo varovaním. Odzadu sa k nemu zakrádala šelma. Zákerná, dvojnohá šelma so zbraňou v ruke. Vedel, že keď sa obzrie, nikoho neuvidí. Cítil blížiace sa nebezpečenstvo. Vedel, že sa nemýli a nepriateľ je nablízku. Už mal ten pocit. Krátko predtým, ako ktosi podpálil otcovu vyhňu. V okamihu, keď sa k nej rozbehol, z tieňa vyskočili traja chlapi. Sám netušil, koľko zúrivosti sa v ňom skrýva. Ubránil sa im a oni ušli, zaskočení jeho silou i obratnosťou. Vbehol do ohňa, aby odtiaľ vytiahol otca. Našťastie sa mu podarilo ho zachrániť, vyhňa však ľahla popolom a on sám sa ťažko popálil. Sotva sa trocha vylízal zo zranení, rozlúčil sa s blízkymi a aby ich ochránil, radšej odišiel. Vedel, že musí ísť. Nevedel prečo, nevedel kam, len vedel, že musí odísť.

Pocit nebezpečenstva  ho prenasledoval, až kam mu pamäť siaha. V snoch často utekal, bežal preč od vrahov, ktorým tváre nikdy nevidel, pričom vôbec netušil, prečo ho chcú zabiť. Len medzi stromami mal pocit istoty a ochrany. Rozumel im aj zvieratám okolo seba, videl a počul veci, ktoré boli ušiam i očiam iných ľudí skryté. Čoraz viac mal pocit, že patrí niekam inam. Občas sa mu snívalo o nádhernej lesnatej krajine, kde stromy tíško rozprávali a slnko sa obzeralo v opare medzi nimi, tvoriac pri tom pásy zlatého prachu. Vídal, ako z toho oparu vystupuje krásna, vysoká, štíhla žena s nežným úsmevom a naťahuje k nemu ruky. Ruky, ktoré znamenali bezpečie a lásku. Prebudenie bolo vždy kruté a bolelo ho vedomie, že to bol iba sen. Sen, ktorý ktosi kedysi náhle prerušil a on v ňom nemohol pokračovať. Často potom premýšľal, kto a odkiaľ vlastne je.

Mal desať rokov, keď mu otec, kováč Ondrej Robust, rozprával, ako ho uvidel medzi kočovnými komediantmi  hrať sa s medveďom. Krásne, sotva štvorročné dieťa so zvláštnymi zelenomodrými očami medzi labami obrovskej šelmy. Vydesilo ho to, no komedianti sa iba smiali:

„To chlapča má bosorácke oči, zvieratá  ho poslúchajú na slovo. Vôbec nevieme, kto je. Keď sme ho našli pri cestách v pohraničí, mal hádam dva roky a jediné, čomu sme rozumeli, bolo slovíčko sandro. Nuž sme ho tak začali volať,“ hovorili.

Ondrej porozprával o chlapcovi svojej žene. Tá, keď dieťa uvidela, už mužovi nedala pokoj dovtedy, kým ho od komediantov neodkúpil.

Od toho dňa chlapec rástol u Robustov ako ich vlastný syn. Kováč nikdy neoľutoval, že cudziemu dieťaťu venoval svoju lásku. Syn mu všetko tisíckrát oplatil. Onedlho bol vo vyhni varený - pečený, železo mu pod rukami len spievalo. Akoby bol pre prácu s ním stvorený. Kone, ktoré držal, boli pokojné a podkúvať ich bola radosť. Meče, ktoré vyrobil, vydávali krásny zvonivý zvuk, boli pevné a ostré. Naučil sa ich nielen vyrábať, ale aj používať. Bol zručný, mocný, no i nezvyčajne pokojný a  povznesený nad hlúpe ľudské reči. Nikdy sa nenechal vyprovokovať do zbytočných šarvátok. Vyučil sa otcovmu remeslu a aj keď bol veľmi mladý, prijali ho do kováčskeho cechu.

Príchod neznámych vrahov ukončil idylický život v kováčovej rodine. Od tej doby nemal mladý majster nikde pokoj, putoval z miesta na miesto, stále ho čosi poháňalo vpred. Cítil, že ho kdesi čakajú, že by tam mal ísť, lenže márne hľadal smer, ktorým sa vydať.

Janík postupne začal chodiť na dlhšie a namáhavejšie prechádzky, farba do líc sa mu vrátila aj s obrovskou chuťou do jedla a do práce. Spával ako zarezaný, po kašli, či  horúčkach už nebolo ani stopy. Na širokom okolí nebolo od mlynára šťastnejšieho človeka. Len Sandro bol stále mĺkvejší.

„Niečo ťa trápi, chlapče. Pozorujem to už pár dní,“ prihovoril sa mu v jedno popoludnie mlynár. Mládenec sa zahľadel kamsi do diaľky, potom mu pozrel priamo do očí.

„Na začiatku sme sa dohodli, že zostanem, kým sa tvoj syn neuzdraví. Je načase, aby som išiel ďalej.“

„Ale prečo?“ cítil sa zaskočený. „Zvykol som si na teba, obľúbil som si ťa ako druhého syna. Aj Janko ťa má rád ako brata. Je ti tu vari zle?“

„To nie, majster. Je mi u vás dobre, skoro ako doma. Ale musím odísť, je to nutné.“

„Ty chceš odísť? Prečo?“ ani nezbadali, kedy k nim chlapec pristúpil.

„Veď vieš, že som  tu zostal iba na čas. Naozaj musím ísť preč. Čím skôr, tým lepšie. Možno pôjdem už zajtra.“

Chlapec posmutnel, pokýval hlavou, bez slova sa otočil, zahvízdal na psa a odchádzal.

„Kam si sa vybral?“ nechápal jeho otec.

„Do lesa,“ prehodil cez plece a ani sa nezastavil.

Vymenili si pohľady. Majster bezradne rozhodil ruky, tak Sandro radšej pobehol za chlapcom a  mlčky spolu kráčali do lesa. Ani jeden z nich nevedel, ako začať rozhovor. Mlynárov syn šiel vedľa  svojho priateľa a zamračene si hrýzol spodnú peru. Občas ukradomky pozrel jeho smerom.  Nakoniec nevydržal a prerušil mlčanie:

„Chcel si odísť bez rozlúčky?“

„Pozri, nikdy som netvrdil, že zostanem natrvalo.“

„To je pravda. Lenže odísť takto narýchlo, to sa tiež nerobí. Čo ak znova ochoriem?“

„Ale no tak. Si zdravý a mocný ako buk. A keby niečo, v komore je dosť nasušených byliniek.“

Chlapec zastal, chvíľu si pozerali do očí. Videl, že priateľ to myslí vážne.  Sám pre seba si kývol hlavou a znovu vykročil.  Vtedy mladého kováča zamrazilo. Opäť to varovanie. V húštine vpravo sa čosi skrývalo. Položil ruku psovi na hlavu a zavolal na Janíka.

„Čo je?“ otočil sa.

„Nechoď tam!“

„Prečo nie? Hádam sa nebojíš?“ zasmial sa chlapec, náročky si nevšímajúc úzkosť v jeho hlase. Roztopašne vykročil práve zakázaným smerom. Po pár krokoch mu však úsmev zamrzol na perách, zostal nehybne stáť. Rovno pred ním ceril zuby obrovský sivý vlk. Jánovi z jeho zlovestného vrčania naskakovali zimomriavky. Srdce sa mu rozbúchalo, až ho rozbolela hruď, nohy zdreveneli, no hlava prikazovala ujsť.

„Nehýb sa, len stoj a nehýb sa!“ potichu mu povedal kováč. Psovi príkro prikázal zostať a opatrne pristúpil k chlapcovi, neustále pozorujúc vlka. Ten vrčal, uši  sklopené až na hlave. Zdalo sa, že každú chvíľu zaútočí. Muž sa opatrne, bez prudkých pohybov postavil medzi nich. Pomaly, veľmi pomaly si kľakol na jedno koleno, aby mali hlavy na jednej úrovni. Zahľadel sa šelme uprene do očí. Po chvíli vlk prestal vrčať, stále bol však v strehu.

„Ticho, kamarát, to nič... nič sa nedeje. Upokoj sa, všetko je v poriadku. My ti neublížime,“ prihováral sa mu upokojujúcim hlasom. Zviera zdvihlo hlavu, nedokázalo odtrhnúť zrak od zelenomodrých, akoby svietiacich očí.

„Bež!“ prikázal mu ticho, no dôrazne. Vlk sa zvrtol  a zmizol v húštine. Chlapec stále neveriacky hľadel tým smerom.

„On ťa poslúchol, on ťa poslúchol,“ opakoval šokovane.

„Iba vycítil, že nie som jeho nepriateľ,“ pokrčil mladý muž plecami. Jánov pohľad skĺzol na ležiaceho psa. Obviňujúco na neho ukázal prstom.

„Ako to, že ho nezacítil?“

„Išli sme v smere vetra, nemohol ho cítiť.“

„Ale ty si ma varoval... Ako si vedel, že je tam?“

„Nevedel. Iba som mal pocit, že by si tam nemal chodiť.  V takých hustých kríkoch sa vždy môže skrývať nebezpečenstvo.“

Chlapec nič nepovedal, len sa na neho skúmavo zahľadel. Cestou späť bol tichý a zamyslený. Sandro cítil jeho zvedavosť, neistotu i zmätok. Vedel, že Ján má veľa otázok, boli to však otázky, na ktoré ani on nepoznal odpoveď. Preto radšej nezačínal rozhovor, ponechajúc chlapca jeho pochybám. Kým došli k mlynu, Janík v duchu našiel riešenie kováčovho tajomstva a každým krokom bol viac a viac presvedčený o tom, že má pravdu. Kedysi mu otec rozprával príbehy o vznešených bytostiach s nadľudskou silou, rýchlosťou i obratnosťou.  Sandro bol celkom ako oni. Či niektorí z nich dokázali krotiť zvery pohľadom, tým si nebol istý. Istý si však bol jedným - že jeho priateľ sa oným bájnym bytostiam  veľmi podobal. Čo ak je jeden z nich? V tých príbehoch sa však hovorilo nielen o ich sile a kráse, ale aj o tom, že majú špicaté uši, čo mladý kováč nemal, a to chlapca miatlo. Keď sa však zveril so svojimi pocitmi otcovi, nenašiel u neho pochopenie.

„Neblázni, synak, elfovia predsa neexistujú! To s tým vlkom bola iba náhoda,“ zahriakol ho so smiechom.

„Nehovor, že si si nevšimol, aký je silný. Mysli si, čo chceš, neverím, že je obyčajný človek,“ trval na svojom. Otec nemal chuť zapodievať sa synovými výmyslami, a tak iba mávol rukou. Potom poslal syna pred spaním pozatvárať okenice, aby mohli nerušene spať. Lenže túto noc im nebolo dopriate pokoja. Ani netušili, ako najbližšie hodiny zmenia ich život.

Mladý kováč nespal. Nemohol. Cítil, že sa stane čosi zlé. Najprv si myslel, že ho rozrušila príhoda s vlkom a konflikt s Jánom, ale postupom času nadobúdal presvedčenie, že to, čo cíti, nesúvisí s udalosťou v lese. Skrytý v tieni miestnosti pozeral cez pootvorenú okenicu von. Okolie mlyna menilo farbu. Aj v tme zreteľne videl, ako sa nad trávou dvíha krvavočervený opar. Presne taký, aký ho varoval pri otcovej vyhni a aj dnes v lese. Blížilo sa zlo. Červená hmla bola varovaním. Vinula sa pred nohami votrelcov, číhajúcich v tme. Keď ich Sandro zbadal opatrne sa zakrádať k mlynu, vedel, čo má urobiť. Nemohol dopustiť, aby ublížili ďalším ľuďom, na ktorých mu záležalo. Nezbadaný sa dostal cez okno von a zaútočil skôr, ako sa dostali do dvora.  Nepočuli ho prichádzať, ale už poznali jeho silu a pripravili sa lepšie ako prvýkrát. Tých troch, ktorých predtým videl pri otcovej vyhni, premohol bez problémov. Nedokázali čeliť jeho rýchlym, prudkým úderom, zatiaľ čo ich výpady sa vďaka Sandrovej mrštnosti celkom minuli účinkom. Lenže v zálohe čakali ďalší. Prvému šípu sa uhol s neuveriteľnou rýchlosťou, ten druhý mu prešiel ľavým ramenom. Ostrá bolesť ho prekvapila, keď sa mu vzápätí ďalší šíp zabodol do nohy. Padol na kolená. V tej chvíli sa z brány vyrútili otec so synom vyzbrojení vidlami, nasledovaní štekajúcim psom. Súčasne sa znenazdajky objavili dvaja jazdci, ktorí sa k nim hnali z lesa. Útočníci sa zľakli nečakanej pomoci, vzali nohy na plecia a v okamihu zmizli v tme.

Emil pribehol k mladému mužovi a začal ho dvíhať na nohy.

„Chlapče, veď ty si ranený!“ mlynár bol zhrozený, keď videl šípy, trčiace z jeho tela „Kto boli tí chlapi? Prečo ťa prepadli, veď hovor!“ zasypával ho otázkami. Ján prichytil priateľa z druhej strany, skočiac otcovi do reči:

„Otec, prestaň! Musíme ho zobrať dnu a ošetriť ho,“ videl blížiacich sa jazdcov a v strachu pred ďalším útokom chcel otca posúriť. Sandro akoby zmeravel, zastal, potom otočil hlavu smerom k cudzincom.  Okamih skúmavo pozeral z jedného na druhého, napätie v jeho tele zmizlo a opierajúc sa o Emila unavene povedal:

„Neboj sa, oni nám neublížia. Tak už poďme, dosť to bolí, tie šípy treba vybrať.“

Keď im za chrbtom zdupotali kopytá koní, mlynár sa ešte vo dverách obzrel. Jazdci ho znervózňovali:

„Si si istý, že nám neublížia? Poznáš tých dvoch?“ vyzvedal znepokojene.

„Nepoznám ich. Len  z nich necítim nebezpečenstvo. Netuším, odkiaľ to viem, ale prišli nám na pomoc,“ prvý z jazdcov už stál vo dverách, keď dopovedal vetu. Muž bol vysoký a štíhly. Keď chcel vojsť, musel skloniť hlavu presne tak, ako to robieval mladý kováč. Rovnako tak aj jeho spoločník. Pri posledných slovách sa zahľadel na raneného mladíka. Oči sa im stretli, jazdec ich po chvíli  s ľahkým úklonom hlavy sklopil. Medzitým Ján s otcom uložili Sandra na posteľ a chlapec bežal po kúsky čistého plátna. Mlynár sa otočil k neznámym. Obaja mali dlhé, rovné vlasy bledej, skoro bielej farby, hoci boli mladí. V priliehavých, dlhých kabátcoch vynikli ich driečne postavy, po boku každému visel meč a v rukách držali luky. Vyžarovalo z nich čosi vznešené. Emil sa obzrel na svojho ležiaceho pomocníka, znovu hodil pohľad na tých dvoch a v rozpakoch zažmurkal. Mal pocit, akoby všetci traja mali čosi spoločné. No najviac ho vydesilo, keď si všimol špicaté uši nečakaných návštevníkov. Jeho úvahy prerušil Jankov príchod. Obrátil sa teda k zranenému, že ho ošetrí, ale čiasi ruka ho jemne odsunula na bok:

„Dovoľ,“ povedal jazdec, ktorý vošiel do domu ako druhý. Vzal od chlapca plátno a rýchlo z neho narezal niekoľko pásov. Naklonil sa nad Sandra:

„Vyznám sa v ranách. Pomôžem ti.“ Potom požiadal mlynára o čistú prevarenú vodu a pustil sa do práce. Ranený mladík všetko znášal so zaťatými zubami. Bol biely v tvári a striasala ho  zimnica, ale po celý čas ani necekol. Neznámy samaritán na sebe stále cítil jeho skúmavý pohľad. Keď skončil, vstal a pozrel rad radom po prítomných.  Ukázal na svojho druha, potom na seba:

„Toto je Failo, ja som Restalon. Sme bratia, elfovia z Thingolovho rodu. A ty si Alexander, jeho potomok a dedič, syn jeho dcéry Albruny. Hľadáme ťa už roky. Stratil si sa z našich lesov ešte ako dieťa a odvtedy tvoja matka po tebe pátrala. Keď sa k nám počas pátrania doniesli chýry o mladom kováčovi, ktorému  neublíži ani ten najdivokejší pes, pomysleli sme si, že by si to mohol byť ty. K vyhni sme dorazili, až keď si už bol preč. Počuli sme o prepade, aj o tom, ako kováčov syn zahnal útočníkov a tam  sme nadobudli istotu, že ty si ten, koho hľadáme. Vrahovia, ktorí ťa chceli zabiť aj po toľkých rokoch, boli ako nahuckaní psi. Stačilo iba sledovať ich stopu.“ Sandro sa mu pohľadom zavŕtal do tváre a hľadal tam náznak smiechu. Lenže márne. Muž očividne nežartoval. Janko sa veľavýznamne pozrel na otca, akoby chcel povedať: „Vidíš, čo som ti vravel?“ Toho nový vývoj udalostí posadil na stoličku.

„Chceš tým povedať, že som elf? Hlúposti! Elfovia existujú iba v legendách. Ja som človek,“ protestoval slabým hlasom mladík.

„Legendy neklamú. To iba my sa už dlhú dobu nemiešame do života a sveta ľudí. Albruna sa tejto zásady nedržala od chvíle, čo spoznala princa Alexandra. Si človek, ale iba spolovice – tvoj otec bol  synom kráľa v Iskandrii a následník trónu.“ Alexander zatvoril oči a odvrátil tvár. Už nechcel nič počuť.  Restalon bezradne pozrel na Faila, akoby sa pýtal, čo ďalej. Ten mu pohybom hlavy naznačil, že by mali radšej odísť:

„Necháme ho oddýchnuť.“

„Po–počkajte! Kam chcete ísť?“ vyskočil mlynár zo stoličky.

„Nebolo by dobre, aby nás tu niekto videl. Nemáme v úmysle niečo meniť na tom, že ľudia o nás nevedia. Ideme do lesa, stromy nás prichýlia,“ povedal Failo.

„Kamže by ste chodili, takí vzácni hostia! Miesta je v mlyne dosť. No, nie je to prepychové, ale aspoň suché a bezpečné spanie,“ snažil sa nezvyčajnú návštevu odhovoriť od odchodu.

„Ďakujeme, majster, ale nám bude lepšie v lese. Onedlho začne deň, prečkáme ho tam. Budeme však nablízku, ak by útočníci  opäť prišli. Po zotmení sa vrátime, rany bude treba previazať.“ Svorne sa vybrali preč. Medzi dverami ich zastavil Sandrov tichý hlas:

„Tí vrahovia... Poslal ich môj otec?“

Failo pokrútil hlavou:

„Sú to vyslanci muža, ktorý dal zavraždiť aj tvojho otca v deň, keď si sa stratil.“ Sandro stisol pery, kývol hlavou a znovu sa odvrátil k stene. Elfovia okamih váhali, potom vyšli z dverí a zmizli. Iba dupot kopýt ešte chvíľu rezonoval vzduchom.

Zvyšok noci aj nasledujúci deň vládlo v mlyne ticho, obavy, neistota. Alexander v teplote prespal väčšinu času nepokojným spánkom. Mlynár so synom medzi sebou hovorili potichu a opatrne. Iba monotónny klepot mlynského kolesa znel, ako keby sa vôbec nič nestalo.

Cudzinci splnili slovo a po zotmení prišli. Restalon skontroloval rany, potom sa obaja s Alexandrom ticho rozprávali. Majster Emil a Ján radšej vyšli na dvor, aby ich nerušili. Prítomnosť elfov v nich vzbudzovala  posvätnú úctu. Chodili Sandra ošetrovať ešte ďalšie dva dni. Nikto zo záujemcov o múku si nič nevšimol, iba im bolo čudné, kam zmizol mlynárov pomocník.

„Predstavte si, zbalil sa a odišiel. Vraj musí ísť ďalej. Veru, veru, škoda,  bol to výborný pomocník.  Ale čo už, keď ho to ťahalo preč. Našťastie je Janko  znovu zdravý, takže nebudem na robotu sám,“ klamal statočne Emil.  Ľudia uverili, poľutovali, podaktorí pokývali hlavou, pekár zahmkal a vyfúkol do oblohy dym z fajky.

V deň, keď vznešení jazdci so sebou priviedli tretieho koňa, bolo všetkým jasné, že nastal čas rozlúčiť sa. Bola to pre nich bolestná, smutná chvíľa. Akoby z mlyna odchádzal syn a brat, akoby tam zanechával otca a mladšieho brata. Sandrovi sa odchádzalo veľmi ťažko. To, čo sa dozvedel od elfov, ho skôr vydesilo, ako potešilo. Mal pocit, že opúšťa istotu a bezpečie domova, ktorý tu dočasne našiel.

„Vrátim sa. Neviem kedy, ale vrátim sa,“ sľúbil.

Mlynár so synom dlho stáli na mostíku a pozerali za  jazdcami, miznúcimi v diaľke.

Trojica šla veľa dní, vyhýbali sa ľuďom, spočiatku ich zdržovali aj Alexandrove zranenia. Väčšinou mlčali, ale predsa len mu povedali veľa o jeho rodičoch, o krajine elfov aj o vlasti po otcovi. Pochopil, že sny, ktoré ho od detstva prenasledovali, sú spomienky na to dobré i zlé, čo ho stretlo. Čím bližšie boli k domovine lesných elfov, tým silnejšie pocity ho napĺňali. Vzduch, vietor, slnko i tieň medzi stromami, to všetko poznal a pociťoval prílev neznámej sily. Toľkú energiu necítil prúdiť žiadnym zo stromov, ktorých sa vo svete ľudí dotkol. Jeho sprievodcovia ho potichu pozorovali. Zdalo sa mu, že ich počuje, ako si medzi sebou šepkajú.

„Už si zo mňa neuťahujte! Je vo vašom svete nenormálne  byť šťastný?“ nevedel, či sa má hanbiť alebo hnevať.

Bratia sa na seba začudovane pozreli.

„My sme ale nič nehovorili!“ Takáto odpoveď ho prekvapila. Už ich oboch poznal natoľko, aby vedel, že nezvyknú klamať a ešte menej žartovať.

„Bol som presvedčený, že vás počujem,“ nechápal. Znovu si vymenili pohľady, Failo nadvihol obočie.

„Tak čo sa deje?!“ znervóznel. Failo začal vysvetľovať:

„Už ako maličký si bol výnimočný. Všetci máme zmysly vyvinutejšie a citlivejšie ako ľudia, prevyšujeme ich aj silou a rýchlosťou. Zdalo sa ale, že ty si zdedil mnohé schopnosti tvojich najvýznamnejších predkov. Dokonca počuješ myšlienky iných, čo je výnimočné aj u nás. Medzi ľuďmi bola táto tvoja danosť utlmená, v našich lesoch sa ale opäť prebudila s plnou silou. Neznamená to, že dokážeš doslova čítať myslenie druhých, si však schopný vycítiť, na čo myslia, čo cítia, no myslíme si, že aj to nie vždy. Záleží len na tebe, ako dokážeš túto schopnosť rozvinúť.“

Chvíľu na neho vytriešťal oči, potom sa neudržal a rozosmial sa. Ani jeden z nich sa však k nemu nepridal. Pochopil, že to myslia smrteľne vážne a zmĺkol. V rozpakoch si odkašľal a vôbec nevedel, čo má na to povedať. Ďalej znovu pokračovali mlčky, Alexander úporne rozmýšľal nad tým, čo sa dozvedel.

Zvyšok cesty od svojich spoločníkov zanovito bočil.

Lesná ríša ho privítala tak, ako to vídal vo svojich najkrajších snoch. Ako očarený hľadel na opar, trblietajúci sa medzi stromami. Slnko sa v ňom oslepujúco kúpalo, jeho lúče vytvárali zlatý závoj. Mladý muž zoskočil z koňa. V úžase sledoval, ako sa závoj rozostupuje a k nemu kráča vysoká, štíhla žena priam nadpozemskej krásy, ktorá k nemu  s úsmevom naťahuje ruky. Znovu sníva? Teraz ale žena prehovorila a on vedel, že to nie je sen:

„Syn môj!“ Jej objatie vyvolalo dávne spomienky na matkinu vôňu, na jej  nežný hlas, ktorý sa mu kedysi prihováral. Počul ho aj teraz donekonečna vyslovovať jeho meno. Akoby sa bála, že len čo prestane opakovať Alexander, Alexander môj, tak jej syn opäť zmizne. Ani jeden z nich sa nehanbil za horúce slzy, ktoré im ticho a nezadržateľne stekali po tvári.

Lesní elfovia privítali nájdeného pokračovateľa Thingolovho rodu dôstojne a s úctou. Alexander, alebo  Atanvarno , ako mu hovorili starší z elfov, sa v priebehu niekoľkých týždňov zoznámil nielen s obyvateľmi lesnej ríše, ale si aj pripomenul ich spôsob života, na ktorý mal kdesi v podvedomí ukryté čriepky spomienok. V rodných lesoch sa cítil nesmierne šťastný, plný zdravia a sily. Po večeroch mu Albruna rozprávala o jeho otcovi. Ako sa s ním stretla po tom, čo musel ujsť z vlasti pred svojím strýkom Jakubom a jeho najatými vrahmi. Korunný princ Alexander zostal napriek všetkým zvyklostiam elfov žiť medzi nimi až do dňa, kedy ho našli zavraždeného na hraniciach ríše. Dieťa, ktoré mal so sebou, zmizlo, akoby sa po ňom zľahla zem. Od tej chvíle matka po synovi neprestajne pátrala, až kým jej ho Failo a Restalon nepriviedli späť. Na konci rozprávania mu zavesila na krk  zlatý medailón. Ešte chvíľu nechala spočívať dlaň na jedinej pamiatke po mužovi, ktorého milovala a pozrela synovi do očí:

„Tento medailón nikdy nedával dole. Darovala mu ho  mama v deň jeho pätnástych narodenín. Mesiac na to zomrela. Chcel by, aby si ho nosil,“ a jemne otvorila šperk. Skrývali sa v ňom podobizne Sandrových starých rodičov. Po matkinom rozprávaní Alexander veľmi túžil vidieť vlasť svojho otca.

Iskandria

Postupom času sa Alexander oboznamoval s povinnosťami, čo na neho ako na panovníka ríše elfov čakali. Matka mu ukázala množstvo zvitkov, do ktorých elfovia po tisícročia zapisovali svoje poznatky o prírode a spôsobe ich života. Boli tam aj záznamy zo všetkých vojen, aké sa kedy viedli a do ktorých sa elfovia zapájali. S počudovaním zistil, že elfovia a ľudia v minulosti tvorili spriatelenú koalíciu, prospešnú pre obe strany, no predovšetkým pre ľudský rod.

„Prečo sa to zmenilo? Čo spôsobilo, že elfovia na ľudí zanevreli?“ spýtal sa matky.

Albruna pokrútila hlavou: „Nemôžem povedať, že to boli práve elfovia, čo ukončili toto spojenectvo. Vlastne sa všetko začalo rúcať vo veku častých vojen, v závere ktorého trpaslíci počas jednej bitky zradne odzadu zavraždili môjho otca, tvojho deda.“

„Kráľa Thingola?“

Prikývla. „Každý z nás bol už unavený toľkým bojovaním. A myslím, že už sme ani nevedeli, kto a prečo ten spor začal. Elfovia a trpaslíci viedli proti sebe vojnu veľmi dlho a ľudia sa nás začali strániť. Báli sa, že sa obrátime aj proti nim. Boli sme silnejší a vyspelejší ako oni, chápem ich strach a nedôveru. Po Thingolovej smrti, spôsobenej takým nečestným  spôsobom, boli otrasení ako elfovia, tak aj trpaslíci. Tí ušli a stiahli sa na svoje územia. Ani my sme už nechceli bojovať a nechceli sme sa stýkať s nikým mimo našej ríše. Každý národ sa uzavrel do svojho sveta a priateľstvo sa akosi vytratilo. Zostala len nedôvera a osamotenie. Postupom času už medzi ľuďmi nebol nažive nikto, kto by si nás pamätal a tak sme sa stali bájnymi bytosťami z ich legiend,“ pozrela na syna a oči sa jej usmiali. „Až tvoj otec to zmenil svojím príchodom.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Zoznámenie

Iskandria