Kateřina Janouchová

Sesterstvo

Švédský rodinný thriller

Mladá fronta

Ze švédského originálu přeložila Lucie Johnová.

Text © Kateřina Janouchová, 2009

Translation © Lucie Johnová, 2013

Tato kniha je věnována andělům noci –

všem porodním asistentkám,

které pomáhají dětem na svět, když my ostatní spíme.

PLAMÍNKY SVÍČEK SE TŘEPETALY

a odrážely ve skle lahví a skleniček, které se na malý stolek mezi těmi dvěma sotva vešly. Mladý muž se usmál a naklonil se k dívce. Rytmické dunění hudby a lidé kolem nich, šero, stíny a zvuk… Natáhl ruku a pohladil ji po tváři. Jeho doteky jí lichotily a dodávaly jí sebedůvěru. Vidí ji. Vidí jenom ji a žádnou jinou. Možná to není vysněný princ z pohádky, ale mnoho lidí ho bezesporu považuje za dobrý úlovek. Je to výrazná osobnost, člověk, který něco znamená. Vypadá dobře, je populární a dokonce se někdy objevuje na fotografiích z různých večírků na internetových stránkách některých celebrit.

Nekladla si otázku, o co jí vlastně jde – ne tady a ne teď. Místo toho nasadila svůj nejsvůdnější úsměv a jenom doufala, že top bez rukávů, který má na sobě, patřičně zdůrazňuje její křivky. V průběhu večera si všimla, že jí její společník několikrát zabloudil očima k ňadrům. Myslí si o ní, že je krásná? Že je sexy?

Skleničky byly stále plné, ani pořádně nezaznamenala, kdy jí dolévá. Ale hezkým děvčatům se přece vždycky kupuje pití. Tak je to správné, není to nic, o čem by měla přemýšlet, co by měla zpochybňovat. Holka, co je k mání za pár drinků, je jenom nepěkné označení pro hru, kterou stejně všichni hrají. Ta rovnice je jednoduchá. Čím je dívka hezčí, tím víc alkoholu se jí dostane zadarmo. A ona hezká je. Dokonce moc hezká. To, že něco dostává zadarmo, není žádná výjimka. Spíš pravidlo.

Stejně to většinou bývá jenom taková hra. Samozřejmě že odsud můžou odejít spolu. Ostatně už je načase vyrazit. Zůstávat v klubu až do zavírací hodiny je dost trapné. Člověk se jenom zbytečně opije. A druhý den pak nestojí za nic.

Šatna, kabátek, kabelka, cigarety, rychlý pohled do zrcadla, nalíčení drží, ale sakra, s tím pitím to nějak přehnala! Zavěsila se do svého společníka, cítila, že na její dotek okamžitě zareagoval, i když měla dojem, že si ji k sobě možná přitáhl s trochu příliš velkou sebedůvěrou.

Byl vážně roztomilý, ale jak o tom tak přemýšlela, čím dál víc jí docházelo, že o něj zase až takový zájem nemá. Jen bude příjemné, když bude mít na cestu domů společnost. Když jde do nějakého muže zavěšená, nic to přece neznamená. Je to čistě přátelské gesto mezi dvěma známými.

Rušné a hlučné ulice nechali za sebou a teď míjeli tiché fasády spících domů. Povídali si a smáli se, většinou šlo o neškodné vtípky o lidech, které oba dva znali. Pak se něco změnilo, ale ona si toho zpočátku ani nevšimla. Ta změna se do jejich rozhovoru vkradla nenápadně. Tón jejího společníka ztrácel na původní lehkosti a přirozenosti. Narážky, které před chvílí vyslovoval v žertu, najednou říkal bez jakékoli ironie v hlase. Napřed si nebyla jistá, co tím vlastně myslí, ale postupně jí to bylo čím dál jasnější. A on se brzy začal chovat dotěrně a zahrnoval ji spoustou přehnaných lichotek. Snažila se změnit téma, pokoušela se zavést řeč na něco jiného, méně osobního, ale stejně toho nenechal, naopak jí začal dělat návrhy a vykládat jí, jak ho hrozně vzrušuje. Najednou se zastavil a chytil ji za ruku. Pokusila se z jeho sevření vyprostit, ale byl silnější. Cítila, jak jí jeho ruce bloudí po těle. V hlavě jí hučelo. Přitiskl se k ní a zatlačil ji do temného zákoutí mezi domy. Noční vzduch nebyl dost chladný na to, aby jeho působením vystřízlivěla, avšak závojem opilosti k ní ostře jako nůž pronikla jasná myšlenka. Co to s ní provádí?

Věděla jenom jedno – že tohle nechce. Měl ji přece jenom doprovodit domů. A důraz měl být na tom doprovodit. On však má očividně jiné plány.

– Klídek, vydechl jí do ucha. – Však já vím, že to ve skutečnosti chceš… Jeho ruce jí vklouzly pod kabátek, stahovaly jí sukni. Jeho dotyky teď působily hrozivě a děsily ji. Tytéž dotyky, které jí před chvílí v klubu připadaly naprosto neškodné. Ruka na její tváři. Tatáž ruka se jí teď dotýkala tvrdě, násilnicky, dělala si na ni nárok.

– Ne, zaprotestovala a pokusila se ho odstrčit. – Nech toho.

Ale on nepřestal. Právě naopak. Zašklebil se a přiblížil obličej k její tváři. Cítila jeho dech, jeho jazyk jí pronikl do úst. Pokusila se odvrátit hlavu, ale byl příliš silný. Měl velká ústa, cítila chuť jeho slin, jeho nos narazil do jejího. A pak tu byly ty jeho ruce, pohrávaly si s její sukní, chladné prsty se dotýkaly její teplé pleti. Ubližoval jí.

– No tak přestaň, požádala ho, teď už hlasitěji.

– Ale no tak, nech toho, vždyť já vím, že to chceš, opáčil šeptem.

Když se nepřestávala bránit, začal se chovat násilnicky. Zatlačil ji ještě hlouběji do tmy. Jednu ruku jí přitiskl na ústa, druhou jí sjel mezi nohy… Zachvátila ji panika, zdálo se jí, že se jí nedostává vzduchu. Pokusila se ho znovu odstrčit a cítila, že si přitom zlomila nehet. Byla to ostrá, intenzivní bolest a pulzovala jí v celém prstu. Zatmělo se jí před očima.

Bojovala teď jako o život. Vztek a strach jí dodávaly sílu, o níž ani netušila, že ji v sobě má. Uhodil ji? Uhodil ji do obličeje, nebo její hlava jenom narazila na domovní zeď? Proč se ta scéna odvíjí tak zpomaleně, proč to nebere konce?

Slyšela, jak se trhá oblečení a jak kdosi křičí. Někdo volal o pomoc. A ten někdo byla ona.

MODRÁ PÍSMENA NA BÍLÉM POZADÍ.

Dvě prostá slova, která však v sobě nesla obrovský zármutek. Na prodej. Jeden konec cedule byl zašpičatělý a ukazoval na dveře jejího domu. Cecilie se zachvěla, ačkoli už bylo jaro a teplo a ona na sobě měla pletený svetr. Na prodej. Vždyť je to přece její domov, jejich domov, domov její rodiny, jejích dětí! A teď se má prodat. Bylo jí z toho strašně smutno. A zároveň jí to připadalo hrozně – zbytečné. Navíc je to příliš odhalovalo, byla to ostuda… Ten nápis informoval všechny, kdo měli zájem se podívat, o tom, že se její rodina rozpadla. Jejich ztroskotané manželství teď měli všichni přímo na očích. Snažila se na podobné pocity předem připravit, ale skutečnost jako obvykle překonala všechna očekávání.

– Mami, co je to tam napsáno? zajímala se Sofie a ukázala prstíkem, ještě špinavým ze školky, na úhledně vyvedený poutač realitní kanceláře.

– Co je to tam napsáno? papouškovala po ní Grétka. – Copak to tam je? Copak to tam je?

Neměla ponětí, jak by jim to měla říct. Náš dům se teď bude prodávat, holčičky moje. Nebo by možná bylo lepší říct: Máma a táta se od sebe musí odstěhovat, a proto už nemůžeme bydlet tady… chceme ten dům prodat, a to se k němu dá takováhle cedule, aby lidi věděli, že si ho můžou koupit. Už to chápete?

Její dvě dcerky to ale už přece věděly. Věděly, že nic není jako obvykle a že se máma s tátou pohádali. Měly k tomu spoustu různých otázek a Cecilie i John se jim na ně snažili odpovídat, jak nejlépe to šlo. Někdy však šly ty dětské úvahy až příliš do hloubky. V nechápavém dětském mudrování občas nevydařená skutečnost vyplouvala na povrch až příliš nemilosrdně. Dětské otázky to všechno ještě ztěžovaly. Odpovídat na ně bez toho, aby člověka samotného ovládly obavy a neklid, byl téměř nadlidský úkol.

– Budeme se přece stěhovat, koupíme si něco nového, prohlásila, jak nejvyrovnaněji dokázala. – A to se musí dát ostatním vědět. Proto je na té ceduli napsáno Na prodej.

– Ale já tady chci zůstat, mami, vyhrkla Sofie. – Proč se musíme stěhovat? Nemohli bychom dál bydlet tady?

Ach, jak strašně jí vadí, že se její život začal podobat životům tolika jiných, životům lidí, které znala z vyprávění, ale o kterých toho ve skutečnosti mnoho nevěděla. Všechny ty rodiny poznamenané rozvodem… v nichž se musel vymyslet nějaký nový systém fungování, střídavá péče vždycky po týdnu. Na dřívější blízký vztah už pak zbývá jenom vzpomínka. Přitom ona se ještě nedávno hrdě bušila do prsou, jak je úžasná – a teď je její dům na prodej a ona s tím nemůže nic dělat.

Odemkla domovní dveře, které byly zatím pořád ještě její, pustila holčičky dovnitř a ani je nepokárala, když upustily bundy jenom tak na podlahu a boty poházely jednu přes druhou. Padla na ni únava. Tohle jaro bylo v mnoha směrech náročné. Především Marie, Ceciliina mladší sestra, naléhala, aby dům prodali, aby se skutečně rozvedli, aby o tom jenom tak nemluvili… Cecilie se jejími řečmi nechala ovlivnit, neměla sílu protestovat. Vyřídila si u soudu potřebné papíry, podepsala je a požádala Johna, aby udělal totéž. Šestiměsíční lhůta na rozmyšlenou byla na jednu stranu odkladem, na druhou stranu sloužila jako připomínka, že se člověk nemůže rozhodovat donekonečna. Všechno, co se událo od onoho březnového večera, kdy u jejich dveří zazvonil Simon a prohlásil, že je Johnův syn… problémy v jejich vztahu, Johnova služební cesta, nevěra, na kterou mu náhodou přišla… a uprostřed toho všeho její práce, její milovaná práce na porodním oddělení. Jako by jí život s jejich čtyřmi dětmi nestačil! A pak následovalo to drama s Williamem, jejím nejstarším, který se ocitl ve skutečném nebezpečí. V souvislosti s touhle událostí se jim dostalo pomoci a podpory, policisté s nimi jednali s úctou a citlivě, Cecilii až překvapilo, jak byli ohleduplní. Především jeden z nich, sympatický inspektor kriminální policie, jim velmi pomohl a dokonce jí dal svoje číslo na mobil a slíbil jí, že se na něj může obrátit, kdykoli bude chtít nebo potřebovat. I přesto se jí ten den, kdy jí John zavolal a sdělil jí, že netuší, kde William je, pravidelně vracel v nočních můrách. Vždycky se pak probudila zbrocená chladným potem a před očima se jí míhaly scény plné násilí, Williamův obličej zkřivený utrpením, její vlastní němý výkřik, který jí rval tělo na kusy. Ve dnech, které začaly takhle, se necítila dobře, byla vystrašená a skleslá a zaplavovala ji dusivá beznaděj.

Zpočátku to drama Cecilii a Johna znovu sblížilo, ale bylo to spíš jen takové vnější zdání. Pod povrchem kypěly neshody a podezíravost. A jen co pominul první šok, znovu se dal do pohybu starý kolotoč obvinění a hádek. Navíc obě Ceciliiny sestry její negativní pocity ještě rozdmýchávaly a neustále připomínaly skutečnost, že John Cecilii podvedl, že ji zradil. Povzbuzovaly ji, aby se nedala. Vlny rozhořčení šuměly a vřely. A do toho sboru pobouřených poznámek, které byly samozřejmě namířeny proti Johnovi, se zapojila i Ceciliina matka Christina. „Takhle přece nemůžeš dál žít! S tím člověkem. To už je moc. Jak jenom mohl? Máte spolu čtyři děti a on si jenom tak vleze do postele s mladou holkou.“ Občas pronesla něco ošklivého i babička Sonja. A Cecilie si připadala tak strašně slabá. Bylo pohodlné všechny ty rozzlobené a popuzené dámy jen tiše poslouchat. Nemohla své manželství hájit, neměla chuť ani energii jim říct, aby se uklidnily, aby ji nechaly, ať si sama přijde na to, co vlastně chce.

Navzdory všem sporům dospěli ona a John k určitému společnému plánu. Stejně jako ostatní moderní rodiny si přece ani oni nemůžou dovolit jednat v afektu. Ne, všechno musí proběhnout v klidu a v tichosti, musí se chovat jako dospělí. Budou se v domě střídat vždycky ob týden, děti by se v první fázi nikam stěhovat neměly. Musí se nějak domluvit, jak se tomu tak pěkně říká. Musí se domluvit a spolupracovat, postupovat kupředu. Cecilie zatínala zuby, toužila se Johna zeptat, jestli Lauru miluje, jestli je z ní teď jeho stálá přítelkyně, ale nenašla k tomu dost odvahy. To je přece jeho věc, jí už do toho nic není. Ale stejně si na to nemohla zvyknout, skutečnost, že už nemůže o sobě a o Johnovi uvažovat jako o „nás“, pro ni byla hrozně nová. Pořád jí připadalo, že všechno, co s ním má něco společného, se týká i jí. Vždyť ještě před pár měsíci byli rodina a ona si připadala v naprostém bezpečí, skoro jako by byla proti rozchodu očkovaná. A pak se to onoho březnového večera, když se objevil Simon, všechno sesypalo jako domeček z karet.

Teď byl květen. Jaro letos přišlo brzy, a ačkoli si Cecilie původně myslela, že jen co ustoupí zima, bude všechno lehčí, postupně zjišťovala, že je tomu právě naopak. Dohoda, že se budou s Johnem v domě po týdnu střídat, pár týdnů fungovala, jenže pak se to celé zkomplikovalo. Děti zlobily a byly neklidné, všechno vyvolávalo přehnané emoce, které bylo těžké zvládnout, ona přitom trávila noci na porodním oddělení a John si víceméně chodil domů, jak se mu hodilo... Navíc Cecilie nebyla schopná pustit z hlavy tu věc s Laurou. John vždycky ob týden přespával ve svém fotoateliéru, ona trávila „bezdětné“ noci někdy u Susanny, jindy u Marie… ale skutečnost, že najednou nemá svůj vlastní domov, pro ni brzy začala být nesnesitelná. Stala se z ní jakási turistka v rámci vlastní rodiny a toto vědomí pro ni bylo natolik bolestné, že si to předtím ani nedokázala představit. Když uspávala holčičky, několikrát se jen taktak nerozplakala, když jim na dobrou noc četla knížku o Pipi nebo pohádky o zvířátkách, hlas se jí občas zadrhl v hrdle, písmenka se jí rozpila před očima a ona se zajíkla. Ukládání do postýlek, večery trávené s dětmi, chvíle, které předtím považovala za samozřejmé, pro ni najednou byly neobvyklé a vzácné. Ztrácela kontakt s poklidem všedních dní, nad kterým předtím někdy nespokojeně ohrnovala nos. Teď se ten poklid vytratil, zmizela veškerá rutina, Cecilie měla pocit, že všechno tak nějak splývá dohromady. „Co nejdřív ten dům prodejte,“ poradila jí v téhle situaci Marie. „Potřebuješ domov, kde si budeš připadat v bezpečí. Pak ti bude daleko líp. Musíš si začít žít po svém.“

– Mami, můžeme se koukat na televizi? přiběhly za ní holčičky.

Ne, neměly by, uječené odpolední pořady kabelové televize Cecilii rozčilovaly. Ale dnes svým dcerám vyhověla. Neměla žádné pádné argumenty, kterými by svůj zákaz zdůvodnila, a nechtělo se jí pořád říkat jenom „ne“. Začínám být jako jeden z těch „tatínků na neděli“, kteří dětem dopřejí všechno, o co si řeknou, pomyslela si. Jako někdo, kdo se snaží koupit si lásku dětí tím, že jim splní každé přání.

Venku bylo jaro v plném květu. Lípy se zelenaly, krokusy už odkvetly a místo nich začaly pučet šeříky. Cecilie jarní Lindängstorget vždycky milovala, připadalo jí, že malé náměstí celé ožívá, že získává osobitý lesk. Bylo to zvláštní období, plné očekávání i jistého neklidu, protože za rohem už čekalo léto s lákavým příslibem slunce, ale také s několika měsíci plnými stresových situací, protože děti budou mít prázdniny a bude potřeba nějak rozumně naplánovat dovolenou. Muselo se vymyslet, jak děti zaměstnat, musely se zorganizovat různé přesuny a najednou bylo na všechno strašně málo času. Nicméně už sama skutečnost, že si člověk mohl odpočinout od zateplených zimních bot a špinavých nepromokavých kombinéz, byla opojná.

Až na to, že tohle jaro… tohle jaro bylo zkrátka všechno jinak. Působilo to spíš jako výsměch rodinnému životu. Grétka měla mít čtvrté narozeniny a samozřejmě očekávala, že se na její počest uspořádá velká oslava s dortem a balonky, na kterou si pozve kamarády. Byl tu také určitý nevyplněný prostor, kterému bude nutné dodat nějakou strukturu, vymyslet si, jak to bude vypadat, až se dům prodá. Měli by se ho snažit prodat do konce školního roku? A navíc před sebou mají prázdniny, osm týdnů prázdnoty, z níž se až svírá žaludek…

Začala připravovat jídlo. Dnes mají přijít na večeři Susanna a její dcera Alexandra. Cecilii Susannin náhlý zájem poněkud překvapil. „Nemůžeš tam přece sedět jenom tak sama,“ prohlásila její sestra, pozvala se k ní a okamžitě jí slíbila, že jí s tím či oním pomůže. Cecilie potlačila myšlenku, jak by bylo bývalo skvělé, kdyby všechna ta pomoc přišla o něco dřív, nejlépe ještě předtím, než se rozpadlo její manželství s Johnem. Nahlas však neřekla ani slovo. Není v situaci, kdy by mohla někoho kritizovat. A je vděčná, že své sestry má. Ony přece za nic nemůžou.

Když krájela rajčata do salátu, vzedmula se v ní vlna různých pocitů. Proč jí připadá, že je mizerná matka, že svoji mateřskou roli nezvládá? Je pro ni strašně těžké, že se svými dětmi nemůže být každý den! Že se s nimi musí rozloučit a vydat se pryč, že pak sedí sama bez nich u některé ze svých sester – ne, to se skoro nedalo vydržet. Nikdy nechápala rozvedené lidi, kteří se bez problémů (tak jí to alespoň připadalo) smířili s tím, že se svými dětmi tráví jen polovinu času. Lidi, kterým takové uspořádání připadalo dokonce praktické, protože si díky němu mohli v týdnech, kdy byly děti u jejich bývalého manžela či bývalé manželky, užívat normální život nezadaných dospělých. „Půlku času tráví člověk jako nejlepší máma na světě, zbytek času může provětrat svoje superego,“ vysvětlovala Cecilii její kamarádka Gunilla, která se se svými bývalými partnery střídala v péči o syny vždycky po týdnu. Teď se Cecilie ocitla ve stejné situaci. „Na to si zvykneš,“ utěšovala ji Gunilla. „A víš ty co? Ten tejden bez dětí uteče tak rychle, že o tom ani nemáš čas přemejšlet! Člověk prostě musí žít aktivně.“ Jenže Cecilie na to neměla sílu. Ne v tuhle chvíli. Když byla sama, bez dětí, neměla chuť dělat nic jiného než spát. Spát a snít o životě, který vedla kdysi.

Do značné míry to všechno souviselo i s jejími pocity vůči Johnovi. Jakkoli ji zklamal, jakkoli na něj byla rozzlobená, stále jí chyběl. Stýskalo se jí po něm s každým nadechnutím, každou minutu. Neodvažovala se to říct nahlas, ale její láska k němu nevyprchala, ba právě naopak. Kdykoli ho uviděla, zahlodala jí v bránici touha po jeho objetí, v podbřišku jí tepala krev a mozek nedokázal myslet jasně. Ale rozhodně nehodlala nic z toho dát najevo, neponíží se přece natolik, aby přiznala, jak strašně jí chybí. Jenže v tomhle novém životě bez dětí a beze všeho, na co byla zvyklá, se smutek a stesk splétaly v ochromující, tíživou síť prázdnoty. Často se jí zdávalo, že ji hřeje Johnovo tělo, že cítí doteky jeho rukou, jeho rty, jeho polibky. John… Vyslovovala jeho jméno, šeptala ho do tmy. Ach Johne, kéž bychom mohli začít znovu od začátku. Znovu se zamilovat, znovu se vzít, znovu prožívat těhotenství, náš společný život. Proč se nedá život vrátit nazpátek? Převalovala se v posteli, zpocená a neklidná. Bez něj jako by byla neúplná. Jenže zároveň se styděla, styděla se za to, že jí ten muž, který jí tak ublížil, tolik chybí.

Podvedená žena se nemusí bát, že by se jí od jejího okolí nedostalo podpory. Ovšem podvedená žena, která ke svému muži necítí nenávist? No jistě, to bude nějaká zmatená, přihlouplá a slabá chudinka, troska, která si netroufá postavit se sama za sebe. Kromě toho se nevyzná ve vlastních citech, protože jak by jinak mohla ještě pořád milovat někoho, kdo jí tak strašně ublížil? Z Cecilie se stala samotářka, neměla sílu snášet všechny ty soucitné pohledy, všechno to šuškání ostatních maminek ve školce, účast kolegyň z práce, které ji očividně litovaly, ale zároveň od ní očekávaly, že bude plná vzteku a bojechtivosti. Nikdo nechápal, že se Johnovi nechce mstít. Nikdo nechtěl vidět, že si v hloubi duše přeje jen jedno – aby zase všechno bylo jako dřív.

Table of Contents

PLAMÍNKY SVÍČEK SE TŘEPETALY

MODRÁ PÍSMENA NA BÍLÉM POZADÍ.