Copyright © Tammara Webber, 2012

Text písně (str. 273) „Hardliners“ Holcomblea Wallera © HolWal Music (ASCAP), 2011

Translation © Sabina Čechová, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2013

ISBN 978-80-7462-465-0

Věnováno Kim,

mé nejlepší přítelkyni,

důvěrnici,

sestře, kterou jsem nikdy neměla.

Žádné z těchto označení nevystihuje,

co pro mě opravdu znamenáš.

Díky za všechno, čím pro mě jsi.

Vždycky tě budu mít ráda.

Kapitola 1

Před tím večerem jsem si Lucase nikdy nevšimla. Jako by ani neexistoval. A pak byl najednou všude.

Zrovna jsem vyklouzla z halloweenského večírku, který byl pořád ještě v plném proudu. Proplétala jsem se mezi auty na přecpaném parkovišti za vysokoškolským klubem a přitom jsem psala textovku své spolubydlící. Byla krásná teplá noc – typické indiánské léto v jižním stylu. Z otevřených oken budovy vyřvávala hudba přerušovaná občasnými výbuchy smíchu, opileckým voláním a objednávkami drinků.

Dnes jsem se starala o odvoz a bylo na mně, abych dopravila Erin živou a zdravou zpátky do naší ubytovny na druhé straně kolejního komplexu, ať už se mi na večírku líbilo nebo ne. Poslala jsem jí vzkaz, aby mi zavolala nebo napsala, až bude připravená k odjezdu. Podle toho, jak se k sobě s Chazem při ploužáku vinuli, než se vzali za ruce a celí nasáklí tequilou vyklopýtali po schodech do jeho pokoje, možná zavolá nejdřív ráno. Představila jsem si, jak bude zítra provinile přebíhat krátkou „uličkou hanby“ mezi chlapeckými kolejemi a mým autem, a musela jsem se tomu zasmát.

Odeslala jsem zprávu a přitom jsem se přehrabovala v tašce, abych našla klíče. Měsíc byl schovaný za mraky a osvětlená okna byla moc daleko na to, abych na vzdáleném konci parkoviště něco viděla. Musela jsem hledat po hmatu. Zanadávala jsem, když jsem se píchla do prstu o špičku pentelky. Vytáhla jsem klíče, olízla jsem si prst a slabá kovová příchuť, kterou jsem ucítila, mi napověděla, že jsem se zranila do krve.

„No jasně,“ zamumlala jsem si pro sebe a odemkla dveře auta.

V následujících sekundách se všechno odehrálo tak rychle, že jsem nejdřív nechápala, co se vlastně děje. V jedné chvíli jsem otevírala dveře auta a vzápětí jsem ležela tváří dolů na sedadle, bez dechu a neschopná se pohnout. Snažila jsem se vyprostit, ale něco těžkého mě tlačilo dolů.

„Ten kostým čertice ti moc sluší, Jackie.“ Ten hlas byl nějak známý, i když zněl trochu zastřeně.

První, co mě napadlo, bylo Neříkej mi Jackie, ale tuto myšlenku rychle vystřídala panika, když jsem ucítila, jak mi něčí ruka vyhrnuje už tak dost krátkou sukni o něco výš. Pravou ruku jsem měla úplně nehybnou, stlačenou mezi tělem a sedadlem. Opřela jsem se levou rukou do sedadla vedle své tváře a znovu jsem se zkusila nadzvednout. Ruka, kterou jsem předtím cítila na stehně, mě rychle chytila za zápěstí. Vykřikla jsem, když mi ten člověk zkroutil paži za zády a pevně ji tam přitiskl. Opíral se o mě předloktím. Nemohla jsem se pohnout.

„Bucku, pusť. Nech mě.“ Hlas se mi třásl, ale snažila jsem se, aby to znělo co nejrozhodněji. Páchl pivem a potem, a žaludkem mi projela vlna nevolnosti.

Volnou ruku znovu položil na mé levé stehno, nalehl na mě a váhu teď přenesl víc na moji pravou stranu. Nohy mi visely ven z auta, dveře byly pořád otevřené. Snažila jsem se pokrčit koleno a nadzvednout se, ale jen se mému zoufalému pokusu zasmál. Když mi vsunul ruku mezi roztažené nohy, s výkřikem jsem se pokusila dát nohy zase k sobě, příliš pozdě. Snažila jsem se ho setřást, a když jsem si uvědomila, že je na mě moc těžký, začala jsem prosit.

„Bucku, přestaň. Prosím – prostě ses opil a zítra toho budeš litovat. Ach bože.“

Strčil mi koleno mezi nohy a na nahém boku mě zastudil chladný vzduch. Uslyšela jsem zvuk otevíraného zipu a do ucha mi zazněl jeho smích, když jsem přešla od proseb k výkřikům. „Ne-ne-ne…“ Pod tíhou jeho těla jsem se nemohla dostatečně nadechnout, abych dokázala zakřičet, ústa jsem měla zabořená do sedačky, která tlumila moje protesty. Marně jsem se vzpírala, nedokázala jsem pochopit, že tenhle kluk, kterého znám už víc než rok a celou tu dobu, co jsem chodila s Kennedym, se ke mně choval s lehkým opovržením, mě teď napadl v mém vlastním autě na parkovišti za studentským klubem.

Trhnutím mi shrnul kalhotky ke kolenům, a zatímco se je snažil stáhnout dolů, jasně jsem zaslechla zvuk trhané látky. „Ježíši, Jackie, vždycky jsem tušil, že máš nádhernej zadek, ale tohle stojí za to.“ Znovu mi vrazil ruku mezi nohy a na zlomek sekundy se nadzvedl – právě na takovou chvíli, abych dokázala popadnout dech a zaječet. Pustil moje zápěstí a prudce mi přitiskl obličej k polstrovanému opěradlu, dokud jsem bez dechu nezmlkla.

I když jsem teď měla levou ruku volnou, nebylo to k ničemu. Opřela jsem se o podlahu auta a snažila se zvednout, ale moje bolavé svaly odmítaly poslechnout. Vzlykala jsem do polstrování a na tváři se mi mísily slzy se slinami. „Prosím ne, prosím tě, přestaň, bože, přestaň…“ Nenáviděla jsem tu bezmocnost ve svém hlase.

Na okamžik se nadzvedl – buď si to rozmyslel nebo měnil polohu –, nečekala jsem, až zjistím, co z toho je pravda. Co nejrychleji jsem se snažila vtáhnout nohy do auta a cítila jsem, jak se mé jehlové podpatky zarývají do měkké kůže na sedadle, když jsem se snažila dostat na druhou stranu zadního sedadla a zároveň jsem šmátrala po klice. V hlavě mi hučelo a celé tělo vibrovalo napětím, přichystané na útěk nebo útok. A pak jsem si najednou uvědomila, že Buck už v autě není.

Nejdřív jsem nechápala, proč stojí venku, hned za dveřmi, a dívá se někam do neurčita. Pak škubl hlavou dozadu. Dvakrát. Divoce se po něčem ohnal, ale jeho pěsti zasáhly jen vzduch. Až když klopýtavě ustoupil zpátky k mému autu, uviděla jsem, s čím – nebo kým – vlastně bojuje.

Ten kluk z Bucka ani na chvíli nespustil oči a zasadil mu další dvě tvrdé rány do tváře, přitom kroužili po parkovišti a on se vyhýbal Buckovým nejistým výpadům. Nakonec Buck sklonil hlavu a bezhlavě se proti němu rozběhl, cizinec mu však dal bez námahy ránu do brady a vzápětí ho s dutým úderem nabral loktem do spánku. Buck narazil z boku do auta, odstrčil se od něj a podruhé se rozběhl proti neznámému. Ten chytil Bucka za ramena, a jako by byla celá scéna předem secvičená, stáhl ho dolů a tvrdě ho udeřil kolenem do brady. Buck se zhroutil k zemi, skučel a svíjel se.

Neznámý na něho chvíli hleděl, pěsti pořád ještě zaťaté a ruce ohnuté v loktech, připravený zasadit mu další ránu, pokud to bude nutné. Ale nebylo třeba. Buck byl skoro v bezvědomí. Krčila jsem se u zadních dveří stočená do klubíčka a lapala jsem po dechu, protože paniku vystřídal šok. Asi jsem zasténala, protože pohlédl mým směrem. Nohou odvalil Buckovo tělo stranou, přistoupil k autu a nakoukl dovnitř.

„Jsi v pořádku?“ Promluvil tiše, starostlivě. Chtěla jsem říct, že ano. Chtěla jsem přikývnout. Ale nešlo to. Nebyla jsem v pořádku. „Mám zavolat doktora, nebo jen policii?“

Představila jsem si, jak sem přijede policejní hlídka se zapnutou sirénou a všichni účastníci večírku se vyhrnou ven. Erin a Chaz byli jen dva z mnoha mých přátel, kteří tady dnes v noci byli, víc než polovinu z nich tvořili nezletilí a popíjeli alkohol. Pokud by večírek vzbudil zájem policie, byla by to moje chyba. Stal by se ze mě psanec.

Zavrtěla jsem hlavou. „Nevolej.“ Můj hlas zněl ochraptěle.

„Nemám volat doktora?“

Odkašlala jsem si a zavrtěla jsem hlavou. „Nevolej nikoho. Nevolej policii.“

Brada mu klesla a udiveně na mě zíral. „Jestli se nepletu, tenhle týpek se tě právě pokusil znásilnit –,“ trhla jsem sebou, když řekl to slovo, „– a ty nechceš, abych zavolal policii?“ Stiskl rty, zakroutil hlavou a znovu se na mě podíval. „Nebo jsem vám něco překazil?“

Zajíkla jsem se a do očí se mi nahrnuly slzy. „N-ne. Chci prostě jít domů.“

Buck zasténal a převalil se na záda. „Kuuurva,“ řekl se zavřenýma očima. Jedno oko nejspíš bude mít nateklé tak, že je neotevře ani zítra.

Můj zachránce se na něho zamyšleně podíval. Protáhl si krk a záda. „Fajn. Odvezu tě.“

Zavrtěla jsem hlavou. Neunikla jsem právě jednomu útoku jen proto, abych nasedla do auta s úplně cizím člověkem. „Můžu řídit sama,“ zachraptěla jsem. Podívala jsem se na svou kabelku, ze které se mi rozsypaly věci na podlahu vpředu u sedadla řidiče. Pohlédl stejným směrem a sehnul se, aby mi podal klíče od auta.

„Myslím, žes předtím hledala tohle.“ Houpaly se mu na prstě a já jsem si uvědomila, že jsem se k němu pořád ještě nepřiblížila ani o centimetr.

Olízla jsem si ret a už podruhé dnes večer jsem ucítila chuť krve. Ve slabém světle stropní lampičky jsem si úzkostlivě stáhla sukni co nejníž. Až teď jsem si naplno uvědomila, k čemu tady málem došlo, a zalila mě vlna nevolnosti. Třesoucí se rukou jsem sáhla po klíčích.

Zamračil se, schoval je do dlaně a spustil ruku podél těla. „Nemůžu tě nechat řídit.“ Z toho, jak se na mě díval, bylo jasné, že vypadám hrozně.

Zamrkala jsem, ruku pořád ještě nataženou po klíčích. „Co? Proč?“

Odpočítal mi na prstech tři důvody. „Třeseš se, nejspíš následkem útoku. Netuším, jestli nejsi zraněná. A pravděpodobně jsi pila.“

„Nepila,“ odsekla jsem. „Dnes mám na starosti odvoz.“

Zvedl obočí a rozhlédl se kolem. „Pro koho přesně ten odvoz zajišťuješ? Kdyby tady byl někdo s tebou, jen tak mimochodem, tak jsi byla v bezpečí. Místo toho vyjdeš na neosvětlené parkoviště, sama, a vůbec si nedáváš pozor na to, co se děje kolem tebe. Opravdu zodpovědný.“

Najednou mě zachvátil vztek. Na Kennedyho, že mi před dvěma týdny zlomil srdce a dnes tady se mnou nebyl, aby mě doprovodil k autu. Na Erin, že mě přemluvila, abych šla na tenhle pitomý večírek, a na sebe samotnou, že jsem souhlasila. Vztek na toho skoro bezvědomého kreténa slintajícího a krvácejícího na zemi pár metrů ode mě. A strašný vztek na toho cizince, který drží moje klíče jako rukojmí a přitom mě obviňuje, že jsem nezodpovědná a úplně blbá.

„Takže je to moje chyba, že mě napadl?“ Hrdlo jsem měla tak vyschlé, že jsem skoro nemohla mluvit. „Je to má vina, že nemůžu přejít z domu do auta, aby se mě jeden z vás nepokusil znásilnit?“ Plivla jsem to slovo zpátky, aby viděl, že se toho nebojím.

„Jeden z vás? Myslíš, že mě můžeš srovnávat s tímhle sráčem?“ Ukázal na Bucka, ale nespouštěl ze mě oči. „S ním nemám nic společnýho.“ Tehdy jsem si teprve všimla tenkého stříbrného kroužku na levé straně jeho spodního rtu.

Skvělé. Byla jsem sama na parkovišti s cizím klukem, který měl piercing a který pořád ještě držel moje klíče. Už jsem toho měla dnes večer dost. I když jsem se snažila zachovat klid, z hrdla mi vyšlo vzlyknutí. „Můžeš mi dát ty klíče, prosím?“ Natáhla jsem ruku a toužila po tom, aby se přestala třást.

Polkl, díval se na mě a já mu ten pohled oplácela. Měl světlé oči, ale v přítmí se jejich barva nedala odhadnout. Pak promluvil vlídnějším a méně nepřátelským tónem: „Bydlíš na kolejích? Odvezu tě. Můžu se vrátit zpátky pěšky a odjet později.“

Neměla jsem sílu se dál hádat, přikývla jsem a natáhla se pro kabelku, abych mu uvolnila místo. Pomohl mi posbírat lesk na rty, peněženku, tampony, gumičky do vlasů, pera a tužky rozsypané na podlaze a vrátit je do kabelky. Jako poslední zvedl balíček kondomů. Odkašlal si a podal mi ho. „Tohle není moje,“ ucouvla jsem.

Zamračil se. „Určitě?“

Zaťala jsem zuby a snažila se nevybuchnout vzteky. „Určitě.“

Hodil pohledem po Buckovi. „Ten mizera. Nejspíš chtěl…,“ podíval se zpátky na mě a zase na Bucka, a zamračil se, „…ehm, zahladit stopy.“

Neměla jsem chuť ani sílu se tou myšlenkou zabývat. Strčil si krabičku do přední kapsy kalhot. „Někde to vyhodím – rozhodně mu to nevrátím.“ S tváří pořád ještě zamračenou se zeptal: „Víš jistě, že nechceš zavolat policii?“

Od zadního východu zazněl z klubu smích a já přikývla. V prostředním okně se objevil Kennedy, tančil s nějakou dívkou v průhledných šatech s velkým výstřihem, s křídly a svatozáří. Paráda. Prostě paráda.

V jedné chvíli jsem při potyčce s Buckem ztratila čelenku s čertovskými rohy, kterou mi Erin nasadila na hlavu, když jsem seděla na posteli a fňukala, že nechci jít na ten pitomý maškarní večírek. Bez čelenky jsem byla jen holka v zatraceně krátké červené sukni pošité penízky, kterou bych si na sebe jinak nevzala ani za nic.

„Vím to jistě.“

Když jsme couvali z parkoviště, čelní světla ozářila Bucka ležícího na zemi. Rukou si zakryl oči a snažil se posadit. I z té dálky jsem si všimla, že má rozbitý ret, pohmožděný nos a nateklé oko.

Bylo asi dobře, že jsem neseděla za volantem. Nejspíš bych ho s chutí přejela.

Řekla jsem svému společníkovi jméno koleje, kde bydlím, a pak jsem seděla a zírala okýnkem ven, neschopná jakékoli další konverzace. Objala jsem se rukama kolem ramen a snažila se skrýt fakt, že se celá třesu. Nechtěla jsem, aby to viděl, ale nedokázala jsem to zastavit.

Parkoviště před mými kolejemi bylo skoro plné; všechna místa před vchodem byla obsazená. Zajel na volné místo vzadu a vyskočil ven, aby mi pomohl při vystupování. Když mi podával klíče od auta, zavrávorala jsem a málem jsem je upustila. Pak jsem ho následovala do budovy.

„Tvou kartu,“ řekl, když jsme přišli ke dveřím. Třesoucí se rukou jsem rozepnula kabelku a vytáhla průkazku. Když si ji ode mě bral, všimla jsem si krve na jeho kloubech. „Panebože, ty krvácíš.“

Podíval se na své ruce a zavrtěl hlavou. „Ne, většina z toho je jeho krev.“ Vsunul kartu do dveří a já přemýšlela, jestli chce se mnou jít dovnitř. Měla jsem pocit, že to už dlouho nevydržím a sesypu se.

Když otevřel dveře, průkazku mi vrátil. Ve světle vstupní haly jsem zahlédla jeho oči – byly šedomodré. „Určitě jsi v pořádku?“ zeptal se už podruhé a já jsem cítila, že mám na krajíčku.

Se skloněnou hlavou jsem si strčila průkazku do tašky a přikývla jsem. „Jo, v pořádku,“ zalhala jsem. Nevěřícně si povzdechl a prohrábl si vlasy. „Mám ti někoho zavolat?“

Zavrtěla jsem hlavou. Potřebovala jsem se dostat do svého pokoje, abych se mohla rozbrečet. „Ne díky.“ Proklouzla jsem kolem něho a dávala jsem pozor, abych se ho nedotkla. Zamířila jsem ke schodům.

„Jackie?“ zavolal za mnou tiše ode dveří. Ohlédla jsem se a pevně jsem stiskla zábradlí. Naše oči se setkaly. „Nebyla to tvá chyba.“

Skousla jsem pevně spodní ret, znovu jsem přikývla a pak jsem se otočila a rozběhla se po schodech nahoru. Na druhé podestě jsem se prudce zastavila a otočila se zpátky ke dveřím. Byl pryč.

Neznala jsem jeho jméno a nevybavovala jsem si, že bych ho někdy předtím viděla, natož se s ním seznámila. Ty neobvykle světlé oči bych si pamatovala. Netušila jsem, kdo to je…, a on na mě zavolal jménem. Ne tím jménem, které bylo na průkazce – Jacqueline –, ale přezdívkou, kterou jsem měla od té doby, co mě Kennedy na střední škole přejmenoval.

***

Před dvěma týdny:

„Chceš jít nahoru? Nebo zůstat přes noc? Erin přes víkend zůstane u Chaze…“ Můj hlas zněl vesele, škádlivě. „Jeho spolubydlící je mimo město. Což znamená, že tady budu sama…“

Kennedy a já jsme měli za měsíc tříleté výročí naší známosti. Nebylo potřeba se ostýchat. Erin nám začala nedávno říkat staří manželé. Na to jsem jí vždycky řekla, ať „nežárlí“, a ona mi ukázala vztyčený prostředníček.

„Hm, tak jo. Na chvilku půjdu nahoru.“ Kennedy hledal místo na parkovišti u kolejí, jednou rukou si vzadu masíroval krk a tvářil se nevyzpytatelně.

Zmocnilo se mě nejasné tušení, že se něco děje, a namáhavě jsem polkla. „Všechno v pořádku?“ To masírování krku jsem znala, byla to jasný signál, že se něco děje.

Letmo pohlédl mým směrem. „Jo. Jasně.“ Zajel na první volné parkovací místo a vmáčkl své BMW mezi dvě dodávky. To by nikdy neudělal, nikdy by své drahocenné auto z dovozu nezaparkoval v úzké mezeře. Přivádělo ho k šílenství, kdykoli ťukly dveře do vedlejšího vozu. Něco se dělo. Věděla jsem, že si dělá starosti s blížícím se zkouškovým obdobím, hlavně se zkouškou z matiky. Jeho studentský spolek navíc zítra pořádá večírek pro dívčí spolek, což byl těsně před čtvrtletními testy dost pitomý nápad.

Vklouzli jsme dovnitř a stoupali po zadním schodišti, které mi vždycky nahánělo husí kůži, když jsem po něm měla jít sama. S Kennedym jsem vnímala jen zatuchlý, skoro nakyslý pach. Vyběhli jsme nahoru a vešli do chodby.

Když jsem odemykala dveře do pokoje, zavrtěla jsem hlavou nad portrétem penisu, který někdo načmáral na nástěnku, kde jsme si s Erin a ostatními spolubydlícími nechávaly vzkazy. Obyvatelé kolejních ubytoven nebyli tak vyzrálí, jak se psalo na webových stránkách školy. Někdy mi připadalo, že bydlím s bandou dvanáctiletých děcek.

„Mohl by ses zítra omluvit, že ti není dobře,“ položila jsem mu ruku na paži. „Zůstaň se mnou – schováme se tady a strávíme víkend spolu, budeme se učit a objednáme si jídlo s donáškou… a budeme podnikat další relaxační aktivity…,“ šelmovsky jsem se usmála. On se upřeně díval na špičky svých bot.

Srdce se mi rozbušilo a najednou mě polilo horko. Něco nebylo v pořádku. Chtěla jsem, aby to řekl na rovinu, ať už je to cokoli, protože se mi v hlavě míhaly samé katastrofické scénáře. Bylo to už tak dlouho, co jsme měli nějaký problém nebo opravdový konflikt, že jsem měla pocit, jako bych dostala ránu pod pás.

Vešel do mého pokoje a sedl si na židli u stolu, ne na postel.

Přistoupila jsem k němu a naše kolena do sebe narazila, toužila jsem, aby mi řekl, že je jen ve špatné náladě nebo že si dělá starosti kvůli zkouškám. Srdce mi splašeně tlouklo, když jsem mu položila ruku na rameno. „Kennedy?“

„Jackie, musíme si promluvit.“

Bušení v uších zesílilo, ruka sklouzla z jeho ramene. Sedla jsem si na postel metr od něj. V ústech jsem měla tak sucho, že jsem nedokázala polknout, natož promluvit.

Mlčel a pár minut, které trvaly celou věčnost, se vyhýbal mému pohledu. Nakonec ke mně zvedl oči. Vypadal smutně. Ach bože. Achbožeachbožeachbože.

„Poslední dobou mám… problémy. S jinýma holkama.“

Zamrkala jsem a byla jsem ráda, že sedím. Kdybych stála, asi by se mi podlomily nohy. „Co tím chceš říct?“ zachraptěla jsem. „Jaký problémy? S jakýma holkama?“

Těžce vzdychl. „Nic vážnýho, vlastně jsem nic neudělal.“ Uhnul pohledem a znovu vzdychl. „Ale myslím, že bych chtěl.“

Co to sakra znamená?

„Nechápu to.“ Můj mozek zuřivě pracoval, aby z toho dokázal vytěžit něco pozitivního, ale to, co mě napadalo, moc povzbudivé nebylo.

Zvedl se a chvíli přecházel po pokoji, pak si zase sedl na kraj židle, naklonil se dopředu s lokty opřenými o kolena a sepnul ruce. „Víš, jak je pro mě důležité udělat kariéru jako právník a politik.“

Přikývla jsem, pořád ještě ohromená a nechápající.

„Znáš ten holčičí spolek, co se s námi druží?“

Znovu jsem přikývla, vzpomněla jsem si, že to byla přesně ta věc, která mi dělala starosti, když se přestěhoval do budovy chlapeckého spolku. Nejspíš jsem si jich nedělala dost.

„Je tam jedna holka – vlastně je jich víc…“

Snažila jsem se, aby zněl můj hlas klidně a racionálně. „Kennedy, to nedává smysl. Přece nechceš říct, že máš v plánu…, že bys chtěl –“

Soustředěně se na mě podíval, aby nebylo pochyb. „Chtěl bych.“

Zrovna tak mě mohl bodnout do břicha, protože moje hlava prostě odmítala pochopit slova, která právě vyslovil. „Chtěl bys? Co tím sakra myslíš?“

Vyskočil ze židle, došel ke dveřím a zase zpátky – třímetrová vzdálenost. „Co asi myslíš, že tím myslím, proboha? Nenuť mě, abych to vyslovil.“

Nadechla jsem se. „Proč ne? Proč bys to neřekl, když si umíš představit, že to chceš dělat, tak proč to krucinál neříct? A co to má co dělat s tvou budoucí kariérou?“

„K tomu jsem se chtěl dostat. Podívej, všichni vědí, že to nejhorší, co se politikovi může stát, je zaplést se do nějakýho sexuálního skandálu.“ Podíval se na mě s výrazem, který jsem znala. „Jsem jen člověk, Jackie, a když mám teď puzení rozdat si to s kdekým a potlačím to, nejspíš to v sobě budu mít dál a bude to ještě horší. A kdybych tomu podlehl potom, zničí to mou kariéru.“ Bezmocně rozpřáhl ruce. „Nemám na výběr, musím se toho zbavit teď, dokud to neohrožuje mou budoucí profesní pozici.“

V duchu jsem si řekla: Tohle nemůže být pravda. Kluk, se kterým chodím tři roky, se se mnou chce rozejít prostě proto, aby mohl šukat s kdejakou spolubydlící bez pocitu viny. Zamrkala jsem a snažila se zhluboka nadechnout, ale nešlo to. V pokoji nebyl vzduch. Mlčky jsem ho pozorovala.

Zatnul čelist. „No dobrá, takže snaha o rozchod v klidu nebyl ten nejlepší nápad –“

„Takhle si představuješ rozchod v klidu? Rozejít se, abys mohl šoustat s jinýma holkama? A neměl pocit viny? To myslíš vážně?“

„Smrtelně.“

Poslední věc, která mi proběhla hlavou, než jsem po něm hodila učebnicí ekonomie, byla: Jak může v tuhle chvíli použít takový zasraný klišé?

Table of Contents

Kapitola 1