Věčný

národ

se strachy

netřese

ŠANI BOIANJIU

Poprvé vyšlo v USA v nakladatelství Hogarth,

imprint Crown Publishing Group, divize Random House, Inc., v roce 2012.

Copyright © Shani Boianjiu, 2012

Translation © Tomáš Suchomel, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2013

ISBN 978-80-7462-340-0

I

Děti někoho jiného

Dějiny máme skoro hotové

Karavan předělaný na školní třídu je celý zaprášený a Mira, naše učitelka, má umělohmotně oranžové vlasy s konečky spálenými sluncem. Chodíme do poslední třídy, je nám sedmnáct a dějiny Izraele máme skoro hotové. Světové dějiny jsme dodělali už v desáté. Stránky v učebnici vyprávějí o roce 1982, pár let předtím, než jsme se narodili, a o jediný rok dřív, než bylo založeno tohle městečko, když tady ještě nebylo nic, jenom borovice a hory odpadků podél libanonské hranice. Mira je učitelka a zároveň matka od Avišag. Mluví a její slova se skoro dotýkají tajemství, která si vyměňují všichni naši rodiče, když se večer sejdou na skleničku a přeberou.

Dějiny máme skoro hotové.

„Příští pátek čekejte písemku z války za mír v Galileji. Dostanete osm pojmů, chci od vás přesné definice. Všechno jsme to probírali, PLO, SAM, IAF, děti s RPG,“ říká Mira. Jsem si dost jistá, že to budu vědět, možná až na ty děti s RPG. Zkratky mi jdou, horší je to s definicemi, ve kterých jsou opravdová slova. Z těch mám trochu strach.

Ale hlavně mi na té písemce nezáleží. Klidně to odpřisáhnu, je mi úplně fuk.

Pořád ještě mám v batůžku sendvič. S rajčaty, majonézou a hořčicí, posolený a dál už nic. Nejlepší je, že mi ho matka pokaždé strčí nejdřív do igeliťáku a potom zabalí do modrých ubrousků tak důkladně, že ho rozbaluju nejmíň dvě minuty. A i když ten den třeba ani nejsem hladová, mám něco, na co si musím počkat. Aspoň něco, takže se udržím, abych nezačala ječet.

Kombinaci hořčice, majonézy a rajčat jsem vynalezla před osmi lety.

Lusknu si prsty pod bradou, zakoulím očima a zaskřípu zuby. Tohle všecko dělám už odmalička, když sedím ve třídě. Už to dlouho nevydržím. Už mě bolí zuby.

Čtyřicet minut do přestávky, ale nevydržím tu sedět, nevydržím a nehodlám a —

Jak se dělají letadla

„PLO, SAM, IAF, děti s RPG,“ odříkává Mira. „Kdo nám chce jenom tak na zkoušku vysvětlit některý z těch pojmů?“

SAM je nějaký druh syrské ponorky. IAF je Izraelské letectvo. Vím taky, co jsou děti. A děti s RPG jsou prostě děti, které zkoušely střílet po našich vojácích z ručních protitankových granátometů a navzájem se při tom upálily, protože ničemu nerozuměly, protože byly děti. Ale možná je to kruhová definice. Posledně mi ta kráva strhla pět bodů za to, že jsem v jedné a té samé odpovědi sedmkrát použila slovo „doopravdy“, navíc na místech, kam „doopravdy“ nepatří.

Teď se zrovna dívá na mě nebo na Avišag, která sedí vedle, anebo možná na Leu, která sedí vedle Avišag. Povzdychne si. Myslím, že by potřebovala oční operaci, to by jí pomohlo. Lea na ni vzdorně civí, jako kdyby byla přesvědčená, že se Mira dívá na ni. Lea si odjakživa myslí, že se všichni musí dívat jenom na ni.

„Nemohla bys aspoň předstírat, že si zapisuješ, co vám říkám, Jael?“ ptá se mě Mira a sedá si za katedru.

Přestanu pozorovat Leu, popadnu pero a zapíšu si:

kdy už přestaneme myslet na to, na

čem nezáleží, a začneme myslet na

to podstatné? doprdele s tím vším

Potřebuju na záchod. Před karavanem, který máme jako třídu, stojí pojízdné záchodky. Když si vylezu na mísu a přitisknu nos k mrňavému okýnku, vidím až na konec městečka a s každým nádechem cítím vůni saponátu, kterým ten zapomenutý průhled čistí. Vdechuju tak dlouho, až se mi zatočí hlava. Vidím domy se zahrádkami a matky s dětmi na lavičkách, všecko bez ladu a skladu jako dílky stavebnice Lego, kterou nějaké obří děcko rozházelo u betonové silnice vedoucí do hor klimbajících v hnědé dálce. Hned za školní branou vidím mladíka. Má na sobě hnědou košili a má světle hnědou pleť. Skoro by s těmi horami splýval, nebýt jeho zelených očí, lesknou se jako dva lístky uprostřed prázdnoty.

Je to Dan. Můj Dan. Bratr od Avišag.

Jsem si tím skoro jistá.

Když se vrátím ze záchodu zpátky do třídy, všimnu si, že ve starém tlustém notýsku, hned pod otázkou, kterou jsem tam napsala, ještě než jsem odešla, stojí několik nových slov. Píšeme si takhle s Avišag do notýsků už od druhé třídy. Do jednoho takového jsme nějaký čas zapisovaly povídky, které jsme vymýšlely spolu s Leou, když jsme ještě hrávaly dokonalou mrtvolu. To je taková hra, kdy několik lidí píše na přeskáčku příběh, každý jednu větu, ale Lea nám v sedmé třídě řekla, že už ji to nebaví, s námi ani s nikým jiným. Místo toho začala sbírat holky, mazlíčky, jak jim říkala, které pokaždé udělají, co jim řekne. Avišag navrhla, že bychom si měly psát dál, i když ve dvou se dokonalá mrtvola hrát nedá. Notýsky totiž podle ní vydrží déle než poznámky na volných listech, a až nám bude osmnáct, umožní nám ohlédnout se a vzpomínat na všecky lidi, co nás měli rádi, když jsme ještě byly mladé. A ona kromě toho bude mít kam si kreslit, abych žádný její obrázek nepropásla. Když nám bylo čtrnáct, řekla, že jestli budeme chtít a jestli nás při tom nikdo nechytí, můžeme do každé věty zařadit slovo „doprdele“. A to taky chceme, poněvadž jinak bychom to schytaly, takže nám nic jiného nezbývá. To je pravidlo.

doprdele a ještě hlouběji

Poslední dobou mám dojem, jako by Avišag neexistovala. Všecko, co jí řeknu, jenom zopakuje o něco hlasitěji. Potom sedí, celá zamlklá. Hraje si se zlatým náramkem, tiskne si ho k snědé hrudi. Upravuje si ramínko od podprsenky. Pozoruje, jak jí rostou vlasy, a je čím dál zamlklejší. Asi mi taky rostou vlasy a taky jsem čím dál zamlklejší.

Ale teď jde o to, že zatímco jsem byla pryč, vůbec poprvé v dějinách mi do notýsku něco napsal někdo jiný než Avišag.

Jsem si tím skoro jistá. Je tam nový nepravidelný řádek a žádné „doprdele“.

obklopuje mě samota. pořád,

dokonce i teď. samota

Zavřu notýsek.

Chtěla bych se zeptat Avišag, jestli její bratr Dan přišel do třídy, když jsem byla pryč, ale neudělám to. Mira, její i Danova matka, je fakt divná matka, poněvadž je zároveň učitelka. Je učitelka, poněvadž se musela přestěhovat k nám do městečka a dělat tady učitelku, místo aby zůstala v Jeruzalémě. Táta je opustil, takže nemohli zůstat ve městě, neměli dost peněz. Moje matka pracuje tady v městečku, v továrně, kde se dělají součástky do strojů, na kterých se dělají stroje, na kterých se dají dělat letadla. Leina matka taky pracuje tady v městečku, v továrně, kde se dělají součástky do strojů, na kterých se dělají stroje, na kterých se dají dělat letadla. To mě pořád obklopuje samota.

Mám takový nápad.

Chtělo by to večírek. Musím uspořádat večírek, i kdyby mě to mělo stát život, jenom nevím, kde by se dal uspořádat. A v příštích dvaceti minutách se to asi nedozvím, když musím dřepět tady ve třídě, ale přísámbohu, Dan na tenhle můj večírek přijde. Když ho pozvu, musí přijít, to je prostě slušnost. Fakt bomba, tenhle večírek, napadlo mě to z ničeho nic. Večírek! Jestli mi ještě někdo řekne, že být sám může být někdy docela fajn, začnu ječet a bude trapas.

„Šalom,“ vyhrknu a vstanu z lavice. Shýbnu se pro batůžek. Potom se zvedne i Avišag, její židle zaskřípá o linoleum a Mira se zašklebí, jako kdyby snědla na posezení celý citron ze sadu Levyových.

„Do konce hodiny zbývá ještě dvacet minut,“ řekne. Možná si představuje, že si zase sedneme, ale my odcházíme.

„Doprdele s nima,“ procedí Avišag mezi zuby. „Šalom.“ To je docela výjimka, Avišag nesnáší, když se mluví sprostě nahlas. Líbí se jí jenom, když se sprostě píše, takže tohle je fakt výjimka. Čtyři kluci vstanou a táhnou za námi. Ve čtvrté třídě snědl jeden z nich na posezení celý citron ze sadu Levyových, vsadil se, ale nic to s ním neudělalo.

S nikým se nedá mluvit

Jdeme s Avišag ze školy, nahoru po hlavní prašné cestě. Když otevřu pusu, je to, jako bych cítila na jazyku chuť kroků všech spolužáků, i našich vlastních ze včerejška. Skoro nemůžu mluvit, tak jí mám plnou pusu.

„Hele, už se to takhle nedá vydržet, uspořádáme dneska večírek, co říkáš? Nemůžu se dočkat. Ale bude potřeba vyřídit kolem toho pár telefonátů,“ řeknu.

„Slyšela jsem od Noam s Emunou, kde by se dal chytit signál. Vědí to od Jochaje, jeho bráchovi to prý řekla Sarit, Leina ségra,“ prohodí Avišag a mhouří při tom černé oči.

Už pár dnů nefunguje v celém městečku jediný mobil. Nejdřív zmizel signál jenom ve škole, ale když jsme minulou středu utekly z matiky, ukázalo se, že mobily jsou k ničemu, i když jsme nechaly dřevěnou školní bránu daleko za sebou. Avišag měla dvě čárky, jenomže sotva na deset vteřin, a vyřídit telefonát za takovou chvilku prostě nejde. Pak už pořád jenom jednu.

Zkusily jsme zajít do supermarketu, jenomže signál neměli ani tam, tak jsme si aspoň koupily krabičku marlborek a pytlík želatinových medvídků. Vrátily jsme se na ulici a došly k bankomatu, ale signál tam taky nebyl, tak jsme se couraly celou cestu až do parčíku, kde taky nebyl žádný signál, jenom tam někdo pozvracel jedinou houpačku, na kterou se ještě pořád obě vejdeme, takže zase nic, a dál už tady není kam jít.

„Vlastně mi to neřekla ani Noam, ani Jochaj,“ poznamená Avišag. „Řekl mi to Dan. Už zase se mnou mluví. Aspoň dost na to, aby mi prozradil, že u komunikační věže signál je.“

Když to Avišag řekne, ani se na ni nepodívám. Chtěla bych se zeptat, jestli Dan vešel k nám do třídy a napsal mi tu větu do notýsku, ale to by nebyl dobrý nápad.

Komunikační věž. No jasně. Někdy si říkám, že nebýt lidí jako Dan, celé městečko by vymřelo, jak jsme všichni pitomí.

Co je to láska

Rozhodla jsem se, že budu v životě milovat jenom jediného jediného kluka, a tím bude Dan, bratr od Avišag. Už od dvanácti sice chodím s Mošem, ale není to úplně fér, poněvadž jsem se nemohla rozhodnout, že ho budu milovat. Byl něco jako rodinný přítel, házel po mně jablka, takže jsem doopravdy neměla na výběr. Před dvěma týdny jsme se rozešli. Taky jsme se rozešli před devíti týdny. Ale tak nebo tak, asi před šesti měsíci ho odvedli. Dan už má tohle všecko za sebou.

Dan lidi zkoušel, vždycky si to hrozně užíval. Proto jsem se taky rozhodla, že ho budu milovat. Doprdele, mohl se z toho zbláznit, když takhle lidi zkoušel.

Na samém konci Jeruzalémské se vám otevře úplně fantastický výhled. Nejlepší v celém městečku. Fakt odtamtud vidíte celý svět, a navíc i kousek toho sousedního. Stojíte na mrňavém kopečku a vidíte čtyři hory porostlé věčně zeleným středomořským lesem a na nich pokrývky červených sasanek a polštáře fialových sasanek a kruhy žlutých sedmikrásek. Vidíte jeskyňky s vrbami, jako by před nimi stály na stráži. Ten pohled skoro bolí, je to, jako když sledujete děti někoho jiného na protější straně ulice.

Samozřejmě tam postavili lavičky, na samý konec Jeruzalémské, takže byste si určitě mysleli, že se tam člověk může jenom tak posadit a užívat si výhled. Až na to, že nemůže. Protože když to uděláte, sedíte zády a čumíte na dům číslo 24 v Jeruzalémské ulici. Nevidíte nic víc než slipy na šňůře, opuštěné vodítko ve žluté trávě a popelnici před domem.

Dan si tam vodil lidi a každého se vyptával, co je podle něho na tom výhledu špatně, co je špatně, co je špatně, a nikdo na světě mu to nedokázal říct a on se mohl zbláznit, pak začal ječet a řval, že nebýt lidí jako on, celé městečko vymře, doprdele, jak jsme všichni pitomí. Někdy dokáže být dost arogantní. A ten, koho si přivedl, třeba jeho spolužák, matka jeho kamaráda, jeho sestra nebo jeho mladší sestra, se usadil, chvilku zíral na žlutou trávu před číslem 24 a potom řekl: „Nechtěl sis jenom chvilku posedět? Nechápu, o co ti jde.“ Ale já jsem to chápala.

Jednou v sedmé třídě jsem byla na návštěvě u Avišag a Dan na mě při odchodu vybafl zpoza olivovníku. Za ním se tyčily platany, co odněkud dovezli a zasadili je tam, a ptáci, které ani nebylo vidět, nám lítali v kruzích nad hlavami tak rychle, že mu přes obličej běhaly jejich stíny, skoro jako světýlka na diskotéce. Udělal krok ke mně, pak další. Stál tak blízko, že jsem viděla dvě řasy, které mu vypadly a zůstaly mu ležet na levé tváři. Sklopila jsem stydlivě oči a všimla si, že má dlouhé nahé paže. Nervózně jsem si luskla prsty pod bradou. Byl hrozně vysoký, jako Avišag. Anebo jsem možná já malá.

„Nechceš se chvilku projít?“ zeptal se.

Když jsem dosedla na lavičku, vteřinu jsem necítila nic než únavu. Ale hned jsem zase vstala a sedla si obráceně, aby Dan neviděl, jak jsem vzrušená, a abych měla výhled ještě na něco jiného krásného, na co bych mohla myslet. A potom mě to praštilo.

„Dokážeš si to představit? Přijde sem chlápek se dvěma lavičkami a někdo mu povídá: ‚Udělejte si beton a pořádně je přidělejte,‘ a ten chlápek…,“ vyhrkla jsem. Prostě jsem jenom chtěla o něčem mluvit, ale Danovy oči jen zářily a husté obočí mu stoupalo a zase klesalo.

Potom jsme tam chvilku seděli na zemi, pozorovali červené pokrývky květin a ty jeskyně v dálce a prozradila jsem mu všecka svá tajemství. Řekla bych, že už toho večera jsem ho trochu milovala, i když nevím, jestli to byla opravdová láska, protože jsem ho milovala jenom kvůli tomu, že on miloval mě, anebo se mu líbilo, co jsem řekla. Dalo se to poznat z toho, jak se pohupoval dopředu a dozadu, a taky z toho, že když jsem mu ukázala svůj notýsek, slíbil, že mi do něho taky jednou něco napíše, něco doprdele mazaného.

Od toho večera jsem s ním už nikdy nepromluvila. Za dva měsíce prozradil jedno z mých tajemství Avišag. Za dva roky odešel do armády, jenomže když se vrátil, místo aby začal pracovat v továrně, kde se dělají součástky do strojů, na kterých se dělají stroje, na kterých se dají dělat letadla, anebo šel studovat, aby mu v továrně, kde se dělají součástky do strojů, na kterých se dělají stroje, na kterých se dají dělat letadla, později dávali lepší plat, zůstal prostě doma a kreslil si obrázky vojenských bagančat. Dozvěděla jsem se to, protože má sestra si minulý týden šla hrát s jeho nejmladší sestrou, a když se vrátila, vykládala, jak to tam mají plné nakreslených bot, jednu kresbu vedle druhé. V kuchyni pokrývají celou stěnu, úplně se to tam černá nakreslenými botami.

„Dan taky říkal, že se mu po tobě stýská,“ řekla mi sestra. „Říkal, že už s ním nechceš chodit,“ dodala a začala napodobovat zvuky při líbání a potom zesílila zvuk kresleného filmu Sněhulák Bully tak, abych na ni nemohla ječet.

Ani jeden dům není volný

Jak jednou někomu něco napíšete do notýsku, nepochybujte, že když vás pozve na večírek, půjdete tam.

Když vylezeme nahoru ke komunikační věži, jsem si už skoro jistá, že to byl Dan, kdo mi napsal do notýsku těch pár slov. Přímo mezi definice „dětí s RPG“ a „IAF“. Zřejmě mi na něm pořád záleží. Zřejmě i jemu musí záležet na mně.

Chápu, že to zní nepravděpodobně, ale prostě vím, že přiletěl přímo do třídy, neviditelný jako Superman, napsal mi pár slov do notýsku, zatímco jsem byla na záchodě, a potom rychle školní branou ven. Zeptala bych se Avišag, jestli to byl on, a přemýšlím, proč mi to jednoduše neřekne, ale taky chápu, že k tomu musí mít nějaký důvod. Když jednou máte bratra, vždycky máte nějaký důvod. A kromě toho jsem si jenom skoro jistá a být si skoro jistá je vždycky lepší než riskovat, že se dozvím něco, co vědět nechci.

Nevím, proč nás nikdy dřív nenapadlo chytat signál u telekomunikační věže. Stojíme přímo u ní, takže se na tom skalnatém vršku aspoň můžeme schovat do jejího stínu, ale i tak ječíme do mobilů jako o život, poněvadž s tím mizerným signálem, který z ní jde, nás lidi na druhém konci skoro neslyší.

V našem městečku máme spoustu nedostatkového zboží. Soukromí, veřejná doprava, plnotučné mléko — nic z toho není k dostání. Ale vůbec nejvzácnější je volný dům. Občas vyrazí něčí rodiče na podnikový výlet do sousedního městečka, dají si tam masáž a pak si zaplavou v hotelovém bazénu. Až na to, že u nás se tohle nikdy nestalo a vlastně skoro u nikoho, koho znám. Většinu času chodí naši rodiče na kafe k sousedům, slíbí, že se vrátí až po jedenácté, a otravní sourozenci si domluví přespání u přátel. Jinak tady člověk k volnému domu nepřijde, ale jedině tak si můžete dát nějaké to pivo, zakouřit si a pomuchlovat se s někým bez trapasu na závěr.

Jenomže to vypadá, že zrovna dnes večer nikdo ze třídy volný dům na večírek nemá, prostě vůbec nikdo.

Už jsme obvolaly aspoň tucet lidí a obě máme v podpaždí mokré kruhy, ale domů jít nemůžeme, protože moje sestra je doma a mladší sestra od Avišag je taky doma a ani jedna nesmí slyšet, jak si plánujeme večírek, tak jako za dva roky nenechají ony nás, abychom slyšely zase je, jak si plánují večírek. A kromě toho už k Avišag domů nechodím, co se Dan vrátil domů. Už mě tam nepustí, kamarádka.

Kdybychom šly k nám domů, slyšela by nás moje sestra, a to by bylo vůbec nejhorší. Na pevné lince slyšíte úplně všecko. Když je na pevné moje matka, slyším každé její slovo, i když je to třeba uprostřed noci, dokonce i když šeptá. Taky slyším, když pláče.

„VÍŠ TO JISTĚ?“ řveme do mobilů.

Ano, Tali Feldmanová to ví jistě. Její matka nedovolí, aby uspořádala večírek, když je dům volný, poněvadž má strach, že ji kamarádi její dcery připraví o další kousek drahocenné rumunské čajové soupravy, a Noamina matka nechce, aby její dcera pořádala večírek, když je dům volný, poněvadž má strach, že ji dceruška připraví o zbytek důvěry, kterou k ní ještě má, a Ninina matka nechce, aby její dcera uspořádala večírek, když je dům volný, poněvadž má strach, že kamarádi její dcerušku připraví o panenskou blánu. Ninina matka tak trochu ujíždí na náboženství.

A kromě toho se dozvídáme, že Lea zrovna dneska pořádá večírek, že ona volný dům má, poněvadž její matka a otec si jedou dát masáž v hotelu v sousedním městečku, jenomže její matka říká, aby mě radši nezvala, poněvadž posledně jsem tam rozbila hnědou porcelánovou vázu a Lea jí řekla, že jsem to byla já. Ale skutečný důvod je, že já s Avišag jsme jediné, komu Lea nenahání absolutně žádnou hrůzu. Hrály jsme si s ní ještě předtím, než začala být tak úžasně oblíbená. Když si ještě s druhými hrála, místo aby si s nimi pohrávala.

Toho dne jsem prozradila Danovi na lavičce všecka svá tajemství. Jedno z nich bylo, že si s Avišag ještě pořád hrajeme s panenkami. O tom nesměla nic vědět ani Lea, aspoň ne od páté třídy. Ve skutečnosti bylo v sedmé hraní s panenkami daleko lepší než v páté, poněvadž nás napadaly věci, na jaké bychom dřív nepřišly. Naše panenky dokázaly blít žlutou zmrzlinu, navzájem se v ní vymáchat a nakonec se zapálit. Uměly vynalézt lék na rakovinu anebo kouřit a odejít studovat práva. Královsky jsme se bavily.

Když se Avišag dozvěděla, že jsem o tom řekla jejímu bratrovi, nakráčela v osm ráno do třídy, otevřela mi batůžek, vyndala sendvič a mrskla s ním na podlahu, tak, aby to každý viděl, a potom mi ho rozdupala. Při tom nepřestávala ječet, a zatímco mi skákala po svačině, z rajčat vytékala na podlahu žlutočervená tekutina.

„Jak jsi mohla?“ křičela na mě. „Přece je to můj brácha, ty hnusná, odporná děvko! Tak máš teda kluka! Kdo si myslíš, že jsi? Vůbec tě neznám!“ To bylo taky docela výjimečné, aby někomu sprostě nadávala.

Nějaký čas jsme se k sobě chovaly, jako bychom se doopravdy neznaly, protože jsme se taky doopravdy neznaly, s tím by se dalo souhlasit, i když těžko říct, jestli je vůbec někdo, koho bych doopravdy znala. Ve třídě si vedle mě místo Avišag sedla Emuna a Avišag si místo ní sedla vedle Noam.

Pak Dana odvedli. To bylo normální, poněvadž mu bylo osmnáct, a bylo normální, že jsme s Avišag zapomněly na to, co o mně řekla. Ale ona si pořád myslí, že mě vůbec nezná, vím to. Vždycky to budu vědět.

„Ty děti s RPG používají taková ta mrňavá erpégéčka, co ani nepotřebují odpalovací zařízení?“ zeptá se mě, ještě než se otočíme ke komunikační věži zády.

„Ne,“ zavrtím hlavou. „To, co myslíš, jsou sovětské ruční granáty, těm se taky říkalo RPG, ale v době války za mír v Galileji už je dávno nikdo nepoužíval. Myslíš moc daleko do minulosti. Potom řekni, dám ti opsat definici.“

U mě v pokoji

Kolem čtvrté odpoledne máme už kopce s komunikační věží plné zuby. Slezeme dolů a jdeme domů. Místo na večírek nemáme. Matka se obyčejně vrací z práce v pět, a než přijde, dívám se na celostátní dětský kanál. Chiquititas a Sedmimílové boty a Zahrada překvapení — dokonce i Avišag by řekla, že na takové pohádky jsem už stará. Když zvenku zaslechnu zvuk matčina auta, rychle odejdu k sobě do pokoje, lehnu si na postel a zírám do stropu. Nezaklepe na dveře, aby se zeptala, jak se mám, a ani mi to nevadí, protože nechci nic jiného než chvilku klidu.

Slyším ji, jak šeptá do telefonu. Zírám do stropu asi hodinu, možná dvě, a zkouším si představit, jaké by to bylo, kdyby mě někdo přinutil zírat takhle celý zbytek života. Jakých detailů bych si začala všímat? Ptám se sama sebe a hlas, který mám v hlavě, začne najednou znít úplně jako hlas Miry, která nás učí dějepis, matky od Avišag. Pak uslyším svou vlastní matku, stojí u mě v pokoji. Zuby má zažloutlé od nikotinu a hrbí se nade mnou.

„Už to sama nezvládnu,“ říká. „Potřebuju pomoc.“

Neodpovídám. Sama potřebuju pomoc. Kdyby to chtěla vědět, věděla by, že potřebuju volný dům, abych tam mohla uspořádat večírek a pozvat Dana. Jenomže ona nechce vědět nic jiného než to, co chce vědět.

Minulé pondělí se mě zeptala, jestli vím jistě, že nechci, aby mi do sendviče dala i kousek krůtí šunky.

„Už pět minut na tebe ječím, že máš telefon,“ říká a podává mi sluchátko. „Tohle se nedá vydržet, jak tady mám žít, když se ke mně všichni chováte jako ke služce?“

„Jsi tam?“ slyším hlas Avišag z telefonu.

„Co je? Dovolila konečně Nině její matka uspořádat večírek?“ ptám se.

„Poslouchej,“ říká. „Dan sebou sekl, nebo co, a dal si pořádně do hlavy.“

A říkají tomu ruská ruleta

Mluvily jsme s Avišag na pevné lince až do rána. Všecky ostatní holky zůstaly u Ley na večírku, nikomu nedovolila odejít, ani když se začalo proslýchat, že se něco stalo Danovi. Bylo mi to úplně jedno. A bylo mi úplně jedno, jestli mě matka slyší telefonovat nebo jestli mě sestra slyší telefonovat nebo jestli mě otec slyší telefonovat. Nejdřív šlo o to, že Dan dostal pořádnou ránu do hlavy a Avišag si dělá starosti, pak šlo o to, že je dost vážně zraněný a leží v nemocnici, ale matka řekla Avišag, že tam za ním nemá jezdit, pak šlo o to, že ho do hlavy někdo nešťastnou náhodou střelil, a nakonec šlo o to, že se dvěma spolužáky vylezl na kopec s komunikační věží, aby zavolali nějaké holce, a když jim to nebrala, začali hrát ruskou ruletu. Chápejte, v celém městečku neměl nikdo kromě nich signál a skoro každý byl u Ley na večírku. A v šest ráno šlo o to, že Dan umřel.

Ale to jsou všecko jenom povídačky a já žádné z nich nevěřím. Myslím, že prostě vylezl na kopec a vystřelil si mozek z hlavy, sám od sebe. Doprdele.

Matky zmizely

V sedm ráno jdu k Avišag. Bydlí na Jeruzalémské ulici v čísle tři a já v čísle dvanáct, proto jsme se skamarádily. Cestou míjím jeden dům za druhým, všecky skoro stejné. Projdu kolem toho, co v něm bydlí Lea, kolem olivového hájku a potom kolem domku Millerových, co se přistěhovali z Anglie. Jeden dům je tu jako druhý až na to, že ten, kde bydlí Avišag, má červenou střechu, zatímco všecky ostatní zelenou. A kromě toho v něm mají sedm regálů knih, protože její matka Mira je intelektuálka, protože je učitelka, anebo protože je původně z Jeruzaléma a nejen z Jeruzalémské ulice.

Avišag má zavřené oči, a tak jí zmáčknu nos, aby se probudila. Přesně takhle ji budím odjakživa, dělala jsem to, už když jsme byly malé, ale když to teď udělám znovu, uvědomím si, že už to nepůjde, že takhle už ji budit nemůžu. Už ne. Už nikdy. Neječí na mě, když se probudí. Neřekne ani slovo.

Vlhké černé vlasy má rozházené po polštáři. Vypáčím jí ho zpod hlavy a položím na podlahu. Složím se k její posteli a sama zavřu oči.

Ale po hodině se probudím. Sejdu dolů do kuchyně a představuju si, že by tam na mě mohlo čekat kakao a müsli, ale stůl je prázdný. Není tam dokonce ani kakao a krajíc chleba s čokoládovou pomazánkou, jak to Mira každé ráno chystá své nejmladší dceři.

Čekala jsem, že bude. Přísahám, že nic mě nešokuje víc než tohle.

U nás doma matka každé ráno nechává na stole rajče s čajem pro mě a rajče a chleba s čajem pro sestru. Když se probudíme, je už vždycky pryč, poněvadž práce jí začíná v sedm. Dřív pracovala od osmi, takže nás mohla vzít autem do školy, ale v desáté třídě zavedli u nás v městečku autobusy. Díky tomu jezdí ráno o něco míň aut a matka se dostane do práce o hodinu dřív. Na stole nechává každý den stejný vzkaz: Po obědě nezapomeňte umýt nádobí. Oběd máme v ledničce, dva talíře přikryté dvěma dalšími — rýže se skopovým od neděle do úterý a rýže s okrou zbytek týdne. Chutná to docela čerstvě, i když si pokaždé musíme své porce ohřát v mikrovlnce.

Vrátím se do pokoje k Avišag.

„Avišag,“ říkám a pořádně jí zatřesu, „kde máš matku?“

Avišag odmítá otevřít oči. Je pořád napolo v limbu, ale prohne se v zádech a upraví si ramínko od podprsenky. Dlouhými prsty přeběhne po svém zlatém náhrdelníku a v bělavém povlečení vypadá tak snědá, že dostanu pocit, jako by na ní bylo něco příliš intenzivního, na tom, jak tam leží. Potom najednou otevře oči.

„Myslím, že se vrátila domů,“ protáhne. „Říkala, že se vrátí, dokonce už předtím, než nám řekli, že Dan…, než nám všecko řekli.“

„Vrátila se domů?“ ptám se. „Ale je to přece tvá matka!“

„Říkala, že se v Jeruzalémě nastěhuje zpátky k babičce. Říkala, že tady nehodlá samotná vychovávat děti, když se jí ty děti klidně střílejí, a říkala, že jsem se v životě nenabídla, že umyju nádobí, a že už jsem teď dospělá ženská, a říkala —“

„Nemůže se přece jenom tak sebrat a odjet,“ vrtím hlavou. „Probuď se.“

Jenomže Avišag znovu zavře oči a obrátí se ke mně zády. Bílou deku si přetáhne přes hlavu a celá se v té jeskyni schová.

Požidovštění Galileje

Do školy jdu sama. Nevím, kam jinam jít, a nevydržím dál zírat na Avišag, jak spí. Ve třídě jsou jenom tři kluci, sedí na lavicích a prohlížejí si časopis o japonských autech. Jedna židle leží převržená a podobně dopadl i odpadkový koš, takže po zemi se válejí slupky od pomeranče a vytržené papíry.

„Leina matka už je taky pryč,“ prohodí jeden z těch kluků. „Řekla Lei, že se rozhodla zůstat natrvalo v tom městečku, co dávají ty masáže,“ dodá a kousne se do prstu. „Ale podle mě to nemyslela vážně. A učitelka Mira se taky co nevidět vrátí.“

„Ženským v tomhle zasraným městečku hrabe,“ přikývne druhý. Potom se ke mně všichni tři otočí zády a skloní se nad časopisem.

Vykročím ze dveří a snažím se popadnout dech. Koukám se při tom radši pod nohy, ale nade mnou se tyčí platany a nad nimi krouží havrani. Slunce je ještě o kousek výš, takže po asfaltu, který mám pod nohama, se míhají černé tečky, mrkají na mě hned tam, hned zas o kus dál a já se skloním, otevřu pusu a zvracím a zvracím, dokud nejsem schopná zvednout zase hlavu a udržet ji zpříma.

Na ulicích není ani živáčka. Když tohle městečko postavili, ještě to není třicet let, vedl je k tomu skvělý nápad, že Galileu je potřeba požidovštit, a hlavně podél hranice s Libanonem. Je to tam jeden pustý a prázdný hnědý kopec vedle druhého, vykládali vládní politici, a jestli máme být stát, nemůžeme všichni žít jenom v jedné jeho části. Tak rozdali pozemky skoro zadarmo manželským párům, které se zavázaly, že budou pracovat v továrně, co v městečku postaví, a ty manželské páry pak měly dost peněz a domy a potom se jim narodily děti.

Až na to, že nikoho nenapadlo, že když dáte lidem peníze a domy a narodí se jim děti, budou potřebovat spoustu věcí, třeba autobusy. Takže jediná možnost, jak se odtud dá dostat, je stopem.

Stojím u staré telefonní budky na konci městečka, palec vystrčený. Nejdřív si říkám, že bych mohla někomu zavolat, ale nemám žádné mince a budka je mi k ničemu.

Když vedle mě zabrzdí červené subaru, nakloním se dovnitř a ucítím vodu po holení, kterou se navoněl vousáč za volantem. Poslouchá Macarenu, fakticky Macarenu.

„Tak kam to bude?“ ptá se mě.

Po zemi leze šnek a pomalu se ke mně blíží. Nechává za sebou cestičku slizu. Co nevidět přijde první letošní déšť. Brzy s Avišag odmaturujeme. Odvedou nás do armády a bude to. Dokonce i princezna Lea bude muset narukovat. Každý musí.

Uvědomím si, že venku, stranou tisícovky domů v městečku, vůbec nikoho neznám a že mě na tom vlažném asfaltu doopravdy obklopuje samota.

Řeknu tomu chlápkovi, že radši zůstanu, kde jsem.

Na kopec už nelezu

Už prostě nehodlám nikam lozit, jenom abych dostala u komunikační věže signál a mohla někomu zavolat mobilem. Vyrazím po cihlové cestičce podél stojanu na kola a smetiště, celou cestu až k automatu na filmová DVD, a utratím tam dvacetišekelovou bankovku za Protivný sprostý holky, protože jinak tam nemají žádný film, který bych viděla jenom jednou.

Teď už nějaké drobné mám, a tak se znovu vracím až na konec městečka. Sluchátko v telefonní budce je tak zaprášené, že se prachem úplně leskne. Když ho zvednu, vyzváněcí tón mě skoro překvapí. Co já vím, mohla by to být poslední telefonní budka v celém Izraeli. Před pár lety je úřady začaly jednu po druhé likvidovat a nakonec všecky někam odvezli na obrovském náklaďáku.

Chtěla bych slyšet svou matku, abych se ujistila, že taky není pryč.

Ale víc potřebuju zavolat někomu jinému.

Avišag zvedne sluchátko až napotřetí. Nevolám nejdřív své matce, ale ne proto, že bych se rozhodla zavolat nejdřív Avišag, ale proto, že když jste si něčím skoro jistí, je to lepší než riskovat, že se dozvíte něco, co vědět nechcete.

„Tvoje matka se vrátí,“ řeknu jí. „Počkej a uvidíš.“

Ale už když to říkám, vím, že by se taky vrátit nemusela. A už když to říkám, vím, že to Avišag mi včera napsala ta slova do notýsku, ne Dan.

„Obklopuje mě samota, Jael,“ odpoví mi Avišag a její hlas zní podivně, jakoby řídce. „Pořád, dokonce i teď.“

Nevolejte nás

Čekám celé věky, než za mnou Avišag přijde, jak jsme se domluvily. Sedím v písku u telefonní budky a čekám. Cítím chuť potu, soli a make-upu, jak mi teče po nose a kape na rty. Řekla, že přijde.

A taky přijde. Přijde, ale spíš to vypadá, jako by šla prostě kolem. Nejdeme k ní domů. Neřekneme ani slovo. Dojde až úplně ke mně a potom změní směr. Dobře ví, že dneska za ní půjdu kamkoli.

Lezeme zase na ten kopec. Doufám, že nikdy nevylezeme až nahoru, ale chápu, že se s tím nedá nic dělat.

Na zemi kolem komunikační věže není vidět jedinou kapku krve. Nikde se neválí ani kousek oblečení. Dokonce ani bota.

Avišag chvilku trvá, než uvěří, že tam doopravdy nic není. Touží něco objevit, aspoň něco, cokoli. Horečnatě se rozhlíží po zemi. Stojí ve stínu věže a dívá se kolem sebe, dívá se s takovým soustředěním, jako když jsme ještě byly malé a ona se pokoušela přijít na poslední slovo v křížovce.

Potom se zdá, jako by slovem, které hledá, byla sama věž. Jako by si až teď všimla, že tam stojí, i když na ni zírá už pěkných pár minut. Zapře se do ní oběma rukama a ze všech sil se ji pokouší odstrčit, kope do ní.

Přidám se, kopeme do hlíny kolem železných tyčí zapuštěných do země a tlačíme do věže celou svou vahou.

Snažíme se srazit věž z kopce, dokud se nesetmí. Snažíme se a snažíme a snažíme.

Nemluvíme. A ani nebudeme mluvit. Už jsme toho namluvily dost.

Žádnou komunikační věž tady nepotřebujeme.

Děti s RPG

Dětem s RPG bylo většinou devět nebo deset, takže byly doopravdy malé, doopravdy děti. Ruční protitankový granátomet je dost těžká zbraň, doopravdy těžká, takže jenom jedno dítě by ji neudrželo, na erpégéčko musely být dvě. Takže dvě děti popadly erpégéčko a snažily se ho udržet ve dvou, jedno ho drželo zepředu a druhé přidržovalo zezadu. Jenomže když vystřelíte z erpégéčka, zepředu vyletí raketa dost silná na to, aby prorazila pancíř izraelského tanku, a zezadu při tom vyšlehnou plameny. Není jich zase tak moc, ne že by se to bez nich neobešlo, ale tak prostě ta zbraň funguje, že zezadu šlehají plameny. Takže jedno dítě s RPG drželo odpalovací zařízení na ramenou a za ním stálo druhé, na špičkách, a přidržovalo ho zezadu. A když erpégéčko spustilo, tomu vzadu chytla hlava, pak ramena a brzy hořelo až po sandály, pokud nějaké mělo. Dětem s RPG nikdy nikdo neřekl, že si mají na něco dávat pozor.

Nikdo si s nimi nepromluvil, nikdo je o ničem neinformoval. Ty, co držely odpalovací zařízení zepředu, ani ty, co ho přidržovaly zezadu. Ale jedna věc je na tom doopravdy, doopravdy zajímavá. Často se totiž stávalo, že dítě zepředu skočilo na svého hořícího kamaráda a objalo ho. Doopravdy to zvyšovalo počet obětí, protože děti s RPG tak hořely ve dvou.

Table of Contents

I

Děti někoho jiného

II

III