The Incorrigible Children of Ashton Place Book 3: The Unseen Guest

Vydáno ve spolupráci s HarperCollins Children´s Books, divizí HarperCollins Publishers.

Text copyright © Maryrose Wood, 2012

Illustrations copyright © Jon Klassen, 2012

Translation © Jan Kozák, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2013

ISBN: 978-80-7462-439-1

Věnuji svým studentům, od kterých se hodně učím.

„Lesy skrývají plno překvapení, slečno. Ale dům také. A stejně tak země a moře.“

Kapitola 1

V dětském pokoji zavládne bezvětří a Penelopa přehodnotí svůj názor

„LUMAÚ, KOUKEJTE. Jaký to pták?“

„To bude nejspíš brhlík – Beowulfe, dávej pozor!“ Beowulf Hrozný se nebezpečně vykláněl z okna dětského pokoje, až jeho vychovatelka slečna Penelopa Lumleyová dostala strach, že vypadne.

„Brhlík? Spíš pěnice, ne? Au!“ Beowulf zavřeštěl jako pavián, když ho Penelopa pevně popadla za kotníky a stáhla zpátky z okenního parapetu. Ptáček, kterého pozorovali – při bližším pohledu jeho silueta slečně opravdu připomněla pěnici –, naklonil hlavičku na stranu, jako by chtěl říct: „Já vím, kdo jsem, ale co ty?“ A potom zničehonic frnk a byl pryč.

„Jestli je to brhlík nebo pěnice, o tom by se dalo samozřejmě debatovat,“ řekla Penelopa rázně. Pozavírala okna, která byla dokořán, a pořádně kličky utáhla. „Jenomže ty, Beowulfe, žádný pták nejsi a v žádném případě nesmíš vyletět oknem ven.“

„Promiňte, Lumaú.“ Chlapec se toužebně podíval za ptáčkem a zmlkl. Raději se uchýlil do vzdáleného koutu pokojíku, kde začal stavět vysoké a vratké věže z dřevěných kostek. Převracel je a bořil, ale vůbec ho to netěšilo.

Slečna se posadila zpátky do křesla a chtěla si opět číst, jenže okolní vzduch náhle ztěžkl; záclony se už nevlnily v příjemném letním vánku, který do místnosti proudil celé dopoledne. Beowulfův starší bratr Alexandr si do té doby asi hodinu hrál na to, že větrem zmítané záclony jsou plachty na lodi. Jejich sestra Kasiopea držela hlídku proti pirátům, zatímco Alexandr se vypínal na můstku své pomyslné lodi a navigoval pomocí blyštivého mosazného sextantu, což byl nyní jeho drahocenný majetek.

Když Penelopa okna zavřela, jejich hra skončila.

„Nefouká,“ prohlásil Alexandr. Naslinil si prst a podržel ho ve vzduchu. „Je bezvětří. Spusť kotvu, první důstojníku.“

„Rozkaz, kapitáne. Stejně mám mořskou nemoc.“ Kasiopea poslechla, ale znělo to smutně. Byla ze tří Hrozných nejmladší a taky nejdivočejší, ačkoli o tom by se někdo mohl přít. Ve skrytu duše doufala, že vypukne bitva s piráty, neboť od nedávného výletu do Londýna na ně měla „pifku“, jak se dnes říká.

(Vy, kteří chodíte do divadla, si teď možná pobrukujete melodii z operety Piráti na prázdninách, jejíž katastrofální premiéru Hrozní se svou vychovatelkou bohužel zhlédli, když pobývali v Londýně. Pokud je to tak, asi víte, proč se Kasiopey zmocňovaly tyhle pocity. Pokud ne, stačí vědět, že holčička pojala vůči pirátům – hlavně těm zpívajícím, kteří jsou naštěstí vzácní – prudký odpor a měla k tomu dobrý důvod.)

Dnes už ale žádné dobrodružství nebude. Plachty splaskly, zklamaná holčička se odevzdaně svezla do měkkého křesla a začala cvrnkat kuličkami na počítadle: sem a tam, sem a tam.

Penelopa se úplně lekla při pohledu na to, jak se jejím žáčkům změnila nálada. Už litovala, že okna zavřela. Samozřejmě to udělala kvůli bezpečnosti, ale když se tak nad tím zamyslela, možná by stačilo Beowulfa jen napomenout. Při otevřených oknech si děti vesele hrály a zároveň se i vzdělávaly: Beowulf pozoroval ptáky, Alexandr navigoval a Kasiopea procítěně hrozila neviditelným pirátům. Tím si procvičovala současně představivost a slovní zásobu, která se zejména u ní rychle rozrůstala. („Naporcuju vás na filety jako makrely, haf!“ zněla jedna z jejích vybranějších vět.)

Teď však Hrozní vypadali naštvaně a znuděně, což je u mladých lidí vždycky nebezpečná kombinace a snadno se to může zvrtnout v nějakou neplechu. Co teprve v podání povedené trojice sourozenců,  kteří byli vychováni vlky – a kteří k rošťárnám nikdy neměli daleko.

Vtom něco zaťukalo na okno. Přišel Oříšek, nebojácná veverka s očima jako korálky, kterou si děti proti všem předpokladům ochočily jako svého mazlíčka. Chlupatý dareba žil venku v korunách stromů, jak je u veverek zvykem, ale po čase tak zkrotl, že pokaždé přicupital po jedné z  větví a odvážně přeskočil na okenní parapet. Kasiopea jej rozmazlovala dobrůtkami a pokoušela se ho naučit počítat žaludy, které pro něj schovávala právě kvůli tomu. Veverka přitiskla čumáček na sklo a začala do něj klepat packami jako opička. Chlupatý ocásek se jí divoce komíhal ze strany na stranu.

Nikdo se neodvážil vstát a okno otevřít. Jenže naléhavé ťukání nešlo jen tak přehlížet. Ťuk. Ťuk-ťuk. Ťuk-ťuk-ťuk. Ťuk-ťuk-ťuk-ťuk, hlásil se smutný Oříšek, který přišel na svačinku.

Pokud jste někdy čichali ke krabici s mlékem, jestli není zkažené, a pak přemýšleli, zda mléko zkysne vždycky naráz, nebo se naopak se sráží po troškách a v jaké fázi tu zkaženost zaznamená lidský nos a zda by nebylo rozumnější dát si raději limonádu, dovedete si asi představit, v jaké svízelné situaci se ocitla Penelopa. Už věděla, že dobrá nálada byla ta tam a že to souvisí s těmi zavřenými okny. Pořád však nechápala, proč se věci pokazily tak rychle. Ani si netroufala odhadnout, jestli je tím odepsané celé dopoledne, nebo stále existuje naděje na obrat k lepšímu.

Prsty bubnovala po přebalu knihy a přitom se mračila. Pracovala jako vychovatelka Hrozných necelý rok. Všechny tři děti dělaly velké pokroky, přesto měla častokráte pocit, že problémy pořád řeší takříkajíc „za pochodu“. Jako právě teď.

„Nechá se někdo vyzkoušet z latinských slovíček?“ zeptala se nesměle.

Děti zakroutily hlavami a vzdychly. Beowulf přestal stavět věže a místo toho začal kostky ohryzávat. Alexandr dloubl sextantem do sestry a Kasiopea sevřela počítadlo, jako by ho chtěla mrštit přes celou místnost.

Co teď? přemýšlela Penelopa. Viděla, že se schyluje k pohromě. Mám okna znovu otevřít a riskovat, že se znemožním, protože jsem je před chvílí zavřela? Nebo je mám nechat zavřená a rozveselit děti jinak? Třeba by chtěly, abych jim předčítala…

Potom ji však sevřel pocit viny. Proč spustila oči z Beowulfa? Přece proto, že se dostala ke vzrušující pasáži v knize, která  jí nyní ležela v klíně. Z toho důvodu dočasně – samozřejmě jenom na chviličku – zapomněla, že je v dětském pokojíku vychovatelkou.

Knížka, kterou tak zaujatě četla, byla z její oblíbené řady Hop, Deštíku! a hrdinka Edita-Anna Pevingtonová v ní přihlásí svého věrného poníka Deštíka na jezdeckou přehlídku. Komická záměna dvou k nerozeznání podobných sedel způsobí, že se Edita-Anna seznámí s chlapcem jménem Albert, který chce na přehlídce také vystoupit. Jeho ryšavý poník Třesk je stejně temperamentní a neklidný, jako je Deštík mírný a roztomilý.

Zmatek kolem sedel se rychle urovná, ale setkání s Albertem Editu-Annu dočista vyvede z míry. Pořád jen splétá a zase znovu rozplétá Deštíkovu dokonale vyčesanou hřívu a ocas, aby na nového známého nemusela myslet. Knížka se jmenovala Opentlený Deštík a jezdecká přehlídka tvořila námět děje. Epizoda s Albertem zaujala Penelopinu představivost do té míry, že nemohla knihu odložit, ani když její žáci z masa a kostí lezli z oken a tropili vylomeniny. Albert jí totiž připomněl jejího nového známého – krásného mladíka Simona Harley-Dickinsona, se kterým se seznámila v Londýně. Často teď přemítala nad tím, kdy ho zase uvidí.

„To byla pěnice,“ pošeptala Kasiopea Beowulfovi, zatímco se počítadlem oháněla po Alexandrovi. „Neslintej a nakresli ji.“

Povzbuzený Beowulf nechal kostky ležet a vyndal svůj skicák. „Do průvodce,“ prohlásil a pustil se do práce.

Při zmínce o průvodci pocítila Penelopa další záchvěv viny, a to nejen kvůli tomu, že nedávno ztratila poměrně vzácný exemplář, který dostala darem (o tom si povíme později). Minulý týden totiž pověřila děti, aby vytvořily svého vlastního průvodce, a nyní se ukazovalo, že to bude problém.

Kniha se měla jmenovat Ptáci ze sídla Ashton, zpozorovaní z okna dětského pokoje, ale již po třech dnech pozorného sledování musela i Penelopa uznat, že v okolí domu se zdržují jen ty nejobyčejnější a nejméně zajímavé druhy. Brhlíci, pěnice, vrabci a sem tam nějaká ta hrdlička – každého ptáka samozřejmě vítali, ale kam se poděly třeba takové moudré a tajuplné sovy? Nebo luňáci červení s širokými křídly, kteří vytrvale poletují vysoko na nebi? Nebo sokoli stěhovaví se svými ostrými drápy a bystrýma očima, které spatří malou myšku i ze stometrové výšky?

Bylo jasné, že žádný z těch vznešených opeřenců nepoletí pózovat před okno dětského pokoje. Jenže kdo by si troufl vyvést tyhle polokrotké vlčí děti do hlubokých lesů kolem sídla? Jak by se chovaly, kdyby se vzdálily moc daleko od domu?

Ťuk-ťuk. Ťuk-ťuk-ťuk. Ťuk-ťuk-ťuk-ťuk.

A pak najednou ticho. Dokonce i Oříšek se svým stejně velkým mozečkem si našel něco zajímavějšího na práci.

V tomto bodě se sluší uvést, že slečna Penelopa Lumleyová byla na svůj věk – bez dvou měsíců teprve šestnáct let – neobyčejně chytrá. Za to mohla děkovat Akademii A. Swanburnové pro nadané dívky z chudých rodin, která jí poskytla nejen kvalitní vzdělání, ale také kladla velký důraz na zdravý rozum, jak to hlásala její zakladatelka. (Její četné slavné průpovídky, zlatá zrnka moudrosti, jsou dnes stejně užitečné jako za časů slečny Lumleyové – to je třeba mít na paměti.)

Penelopa bubnovala prsty po přebalu Opentleného Deštíka a přemýšlela, co by asi v takové situaci řekla Agáta Swanburnová. Za malou chvilku ji napadla odpověď. Už vím, co uděláme, zajásala v duchu. Agáta Swanburnová kdysi prohlásila: „Jednodušší než změnit názor je vyměnit si boty, ale mnohem jednodušší než změnit počasí je změnit názor na to, zda si vzít, či nevzít boty.“

Byl to jeden ze záhadnějších výroků slavné dámy, ale teď se zrovna hodil. Penelopa vstala z křesla a rázně zamířila k oknu. „Děti, chvíli jsem nad tím přemýšlela a teď vidím, že jsem se spletla.“ Rozhrnula záclony. „Především si myslím, že váš průvodce si zasluhuje lepší název než ten, který jsem už navrhla.“

„Ptáci ze sídla Ashton, zpozorovaní z okna dětského pokoje – to není dobré?“ zeptal se zachmuřený Alexandr.

„Určitě se dá vylepšit.“ Penelopa otočila kličkou a rozevřela okno ještě víc než předtím. Do záclon se vmžiku opřel vítr a nafoukl je jako balóny.

„Ptáci ze sídla Ashton, zpozorovaní z okna bez vyskočení?“ navrhl Beowulf a ohnal se po zácloně, která se mu třepotala kolem obličeje.

„To by mohl být krok správným směrem.“ Penelopa se hluboce nadechla. Vzduch voněl šeříkem, venku opojně bzučely včely a kdesi v dálce líbezně zpívali ptáci. „Já si však myslím, že musíme změnit hlavně tu zmínku o okně.“

Všechny tři děti na ni zaujatě hleděly. Penelopa si založila ruce na hrudi a sledovala své žáčky s vážným výrazem, který však neudržela dlouho. Na rozdíl od dětí, které stály k oknu zády, totiž viděla, že Oříšek se vrátil a vesele skotačí ve větvích. „Přehodnotila jsem svůj názor. Je jasné, že průvodce, ve kterém se píše jenom o tom, co člověk vidí z okna, nestačí. Místo toho navrhuji, abychom šli ven a pozorovali ptáky v jejich přirozeném prostředí.“

„Ptáci ze sídla Ashton, kteří žijí venku,“ prohlásil Alexandr a už se sháněl po botách.

„Ptáci v polích a na stromech,“ řekl Beowulf nadmíru spokojeně.

„Ptáci, ptáci, ptáci.“ Kasiopea vesele poskakovala a mávala rukama, jako by to byla křídla. „Ptáci!“

Penelopa zamyšleně pokyvovala. „Ano, všechno by to byly jistě pěkné názvy. Já ovšem navrhuji, abychom našeho průvodce nazvali Ptáci ze sídla Ashton, kteří žijí venku, zpozorovaní zblízka třemi chytrými a poslušnými dětmi, které za žádných okolností neutečou do lesa. Souhlasíte?“

„Souhlasíme,“ vykřikl Alexandr. Vykoukl zpoza vlnící se záclony a zase se schoval.

„Souhlasíme, aúúúúúú!“ zahalekal Beowulf, který se na chvíli zapomněl.

„Ano, haf!“ přidala se Kasiopea. Když měla z něčeho velkou radost, nedokázala se ovládnout a štěkala ještě víc než její starší bratři.

Penelopa potlačila úsměv. Zkysané mléko už nikdo ničím neoživí, ale tihle tři Hrozní byli očividně z jiného, mnohem odolnějšího těsta. Cítila, jak je na ně pyšná. „No výborně. Takže si do tří minut posbírejte všechno, co můžete na tuhle práci potřebovat. Když budeme mít štěstí, ještě do svačiny se nám podaří zpozorovat pár zajímavých exemplářů.“

„Hurá, hurá!“ křičely děti sborově a začaly si balit pomůcky. Alexandr sextant, zápisník a ořezané tužky, aby mohl přesně zaznamenat zeměpisnou polohu každého pozorování. Kasiopea smetla z tácu drobky od snídaně na čtvereček plátna a úhledně ho zavázala – chtěla opeřence lákat na zbytky chleba, aby přiletěli co nejblíže. Beowulf si vzal skicák a pastelky; jako nadaný umělec dokázal každého ptáka zachytit v celé jeho kráse, od zobáku až po zabarvení peří.

Jejich vychovatelka slečna Penelopa Lumleyová zašla v rámci příprav do kuchyně, kde vzala láhev čerstvého vychlazeného mléka a hodně sušenek. Mléko proto, že pozorování v přírodě bude v tom horku namáhavá práce a děti dostanou brzy žízeň.

Sušenky si schovala pro případ, že by se Hrozní vydali příliš daleko a ona je nějak potřebovala nalákat zpátky. Děti byly z kousků těch drobných, poživatelných tvorů úplně fascinované a nemohly z nich spustit oči, což je při pozorování ptactva dozajista výhoda – teprve se ovšem ukáže, jestli se dokáží ovládnout a nevrhnout se na ně. Penelopa dětem věřila, ale protože se sama před chvílí přesvědčila, jak lehce může člověk chybovat, věděla, že by ani od druhých neměla očekávat, že budou za všech okolností dokonalí.

Jen chviličku se nechala unášet představou, jak si čte v chladivém stínu dubu, zatímco děti pobíhají kolem a kreslí si, ale pak ji odhodlaně zavrhla a raději nechala Opentleného Deštíka doma. Jdou přece pozorovat ptáky. Děti budou potřebovat přísný dozor a Penelopa nemůže nic riskovat. Žádné rozptylování. Je přece jejich vychovatelka a život jí toho dne udělil už jednu cennou lekci.

Moc ráda by se samozřejmě dozvěděla, jaká další dobrodružství zažije hrdinka Edita-Anna a ten zajímavý chlapec Albert, jeho temperamentní druh Třesk a hlavně milovaný Deštík, ale rozhodla se odložit čtení na později a věnovat se úkolu, který pro děti vymyslela. Založila si rozečtenou stránku, aby ji pak hned našla. Dělat dvě věci najednou znamená dělat každou jenom z poloviny tak dobře, než kdybych dělala jednu naplno, zkonstatovala v duchu Penelopa.

Slečna Lumleyová měla na vymýšlení chytrých průpovídek vskutku talent, což na druhé straně není až tak divné, když uvážíte, kam chodila do školy. A vás, kteří už kurážnou guvernantku znáte, by nemělo překvapovat ani to, že se ze svých chyb uměla poučit a místo špatného plánu vymyslela lepší.

Ať už šlo o pobyt doma nebo venku v přírodě, Penelopa si vždycky dovedla poradit. Byla totiž swanburnovská dívka tělem i duší.

Table of Contents

Kapitola 1

V dětském pokoji zavládne bezvětří a Penelopa přehodnotí svůj názor

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14