No Shortcuts to the Top: Climbing the World’s 14 Highest Peaks

Copyright © Ed Viesturs a David Roberts, 2006

Copyright dovětek © Ed Viesturs a David Roberts, 2007

Translation © Jakub Futera, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2013

ISBN 978-80-7462-414-8

Věnováno Paule, Gilbertovi, Elle a Anabele – mým největším důvodům pro návrat domů

a památce mých skvělých parťáků

Robu Hallovi, Scottu Fischerovi a Jeanu-Christopheovi Lafailleovi

KAPITOLA 1

Cepín jako brzda

Konečně to vypadalo, že se věci pohnuly správným směrem. Uvnitř našeho stanu ve třetím výškovém táboře, v 7400 metrech, jsme si se Scottem Fischerem zalezli do spacáků a zhasli čelovky. Následující den jsme plánovali vystoupat do čtvrtého výškového tábora (C4) v 7925 metrech, další den pak vstát uprostřed noci, nasoukat se do veškerého oblečení, posbírat výbavu, něco jídla a vyrazit na vrchol K2. Se svými 8610 metry nad mořem je to druhá nejvyšší hora světa. Necelých 700 výškových metrů sněhu, ledu a skály mezi C4 a vrcholem nám mělo zabrat možná až dvanáct hodin výstupu, protože Scott ani já jsme nepoužívali umělý kyslík. Domluvili jsme se, že nedosáhneme-li vrcholu do druhé hodiny odpolední, vrátíme se, ať se děje cokoli.

Byl večer 3. srpna 1992. Padesát čtyři dní předtím jsme započali pěší cestu do základního tábora na ledovci Baltoro, kam jsme došli 21. června. Ani v nejčernějším snu by mě však nenapadlo, že jen zaujmout samotnou pozici pro vrcholový útok nám zabere přes šest týdnů. Ale tahle expedice se zdála prokletá od samého začátku: šílené počasí, menší, ovšem sčítající se nehody a chaotická dezorganizace v našem týmu.

Jako obvykle jsme během několikadenního vrcholového útoku v takových výškách byli Scott i já příliš vzrušení, než abychom normálně usnuli. Převalovali jsme se ve spacáku, když najednou, kolem desáté, zapraskalo v rádiu. Rozsvítil jsem čelovku, hrábl po vysílačce a napjatě poslouchal. Ozval se hlas Thora Kiesera, dalšího Američana, který volal z C4, 520 metrů nad námi. „Haló, chlapi,“ mumlal Thor poplašeně, „Chantal ani Alex se nevrátili. Nevím, kde jsou.“ Zoufale jsem vzdychl. Ve světle své čelovky jsem četl ty samé myšlenky ve Scottově tváři. Aniž bychom řekli jediné slovo, věděli jsme, co to znamená: náš vrcholový útok se odkládá na neurčito. Místo cesty do C4 a přípravy na útok nás zítra čeká pátrací a možná i záchranná akce. Kletba naší výpravy se přihlásila.

Zatímco my jsme 3. srpna absolvovali dlouhý přesun ze základního tábora do C3 (vysilujících 2130 výškových metrů), Thor Kieser, Chantal Mauduitová a Alexej Nikiforov vyrazili na vrchol z C4. Chantal, ctižádostivá francouzská horolezkyně, byla původně členkou švýcarské nezávislé expedice. Když to všichni její partneři vzdali a odjeli domů, ona jediná zůstala (dle pravidel pro vydávání permitů ovšem nelegálně) a přidala se k naší expedici. Momentálně byla jedinou ženou na kopci. Alex, jak jsme mu říkali, byl ukrajinský člen ruského kvinteta, které tvořilo jádro našeho týmu.

To ráno vyrazil Alex s Thorem v půl šesté, Chantal dokonce až v sedm hodin. Tyto časy by pro mne se Scottem byly nepřijatelné, ale jejich trojici zdržely prudké větry. Co bylo pozoruhodné – Chantal bez kyslíku i tak dostihla oba muže a prohnala se kolem nich. Právě kvůli nedostatku kyslíku se Thor otočil několik desítek metrů pod vrcholem; bál se, že by ho chytila tma. Chantal vystoupila na vrchol v pět odpoledne a stala se tak v pořadí teprve čtvrtou ženou, která vylezla na K2. Alex dosáhl vrcholu až za tmy, v sedm večer. Proslulý „čas otočky“, totiž ve 14.00, není na K2 nic, přes co by nejel vlak (popravdě ani na Everestu), ale vystoupit na vrchol v takovou pozdní hodinu, jak se to podařilo Chantal a Alexovi, si koledovalo o průšvih. A ten na sebe taky nenechal dlouho čekat.

Ráno 4. srpna, když jsme se se Scottem místo vlastního pokusu o vrchol připravovali na pátrací či záchrannou akci, volal znovu Thor. Oba ztracení horolezci se konečně objevili v C4 v sedm ráno, ale v hrozném stavu. Chantal se bála sestupovat v noci a bivakovala skoro v 8400 metrech. Tři hodiny nato ji objevil Alex a přemluvil ji, aby pokračovala v sestupu s ním. Patrně jí tak zachránil život. Během nočního bloudění se oběma zadařilo nesejít z cesty, což je potmě celkem výkon, zvlášť když si představíte matoucí topografii kupolovitého vrcholu K2. Ale než sestoupili do C4, zasáhla Chantal sněžná slepota, velmi bolestivý stav způsobený nedostatečnou ochranou očí. UV paprsky spálí oční rohovku a dočasně vás tak připraví o zrak, navíc se to může stát i při zatažené obloze. K tomu byla Chantal naprosto vyčerpaná a bála se, že má omrzliny nohou. V jen o trochu lepším stavu ji Alex zanechal v Thorově péči a pospíchal do našeho C3.

Po námaze předchozího dne byl Thor sám velice blízko totálnímu vyčerpání, ale 4. srpna se statečně jal úlohy dopravit bezmocnou Chantal do bezpečí. Dostat člověka v takovém stavu dolů po svazích a hřebenech, které nejsou hračkou ani pro horolezce v plné kondici, je téměř nemožný, navíc neuvěřitelně nebezpečný úkol. Thor někde vyhrabal třímetrovou smyci – což bylo vše, co k jištění Chantal měl –, přestože je možná čekalo slaňování. Vysílačkou nám sdělil: „Hele, chlapi, možná s ní budu potřebovat pomoct.“ Takže jsme se se Scottem samozřejmě rozhodli jít nahoru a pomoci.

Zatímco jsme se připravovali, viděli jsme Alexe nejistě klopýtat k našemu táboru. Vyšli jsme mu kousek naproti a pak jsme ho uložili do jednoho ze stanů a lili do něj tekutiny, protože byl pořádně dehydratovaný. K našemu překvapení se v tu chvíli vůbec nezajímal o Chantal. Dosažením vrcholu se on i Chantal totiž dostali na samou hranici svých možností. Na nejvyšších horách se do takové situace horolezci dostávají bohužel často.

Aby toho nebylo málo, 4. srpna byly sněhové podmínky příšerné, totéž platilo pro počasí, viditelnost nulová. Přesto jsme to se Scottem zkusili a drali se svahem nahoru několik hodin. Pak jsme se stejně museli vrátit a další pokus jsme si naplánovali na druhý den. Stále jsme však byli v rádiovém kontaktu s Thorem, který se snažil dostat Chantal dolů do C3, ale podařilo se mu to sotva do půlky. Museli tábořit přímo uprostřed prudkého svahu; došlo by i na bivak, kdyby Thor neměl dost rozumu a nevzal s sebou stan.

Další den, tedy 5. srpna, jsme se Scottem ráno nabalili výbavu a vyrazili znovu nahoru, abychom se potkali s Thorem a Chantal a pomohli jim zpátky do našeho tábora. Chvílemi jsme je skrz mlhu a mraky zahlédli – dvě malé tečky nad námi. Silně foukalo a po svahu, kterým jsme stoupali, se proháněly maličké sesuvy sněhu. Část z toho byl sníh, který odkopali nad námi Thor s Chantal a který se cestou dolů nabaloval, nejednalo se ale o nic opravdu nebezpečného. Vytáhl jsem patnáctimetrové lano, kterým jsme se se Scottem navázali, protože trhliny rozrývaly celý svah. V jeden moment se Scott ocitl nade mnou. Něco se mi nezdálo, tak jsem na něho zařval: „Počkej chvíli, tady to nepůjde!“ Svah byl velmi lavinózní. Pokud nějakou dobu lezete, jednoduše to vycítíte. Za tuhle intuici vděčím všem létům horského průvodcování. V tu dobu toho Scott tolik jako já za sebou neměl. Zastavili jsme se a já řekl: „Hele, nerad bych tady přitom zařval. Musíme se poradit.“ Scott si sedl zády ke kopci a hleděl na mě dolů. Došlo mi, že jestli nás trefí větší sprška sněhu, smete nás to ze stěny. Začal jsem cepínem kopat díru, která by mi pomohla zachránit se, pokud by se to nahoře svezlo. Za chvíli jsem se podíval nahoru a uviděl Scotta zahaleného v oblaku sněhu. Zmizel mi z dohledu. Okamžitě jsem se nacpal do vykopané díry a zajistil se tak, že jsem si lehl na vršek cepínu, jehož hrot jsem zapíchl do svahu. Před nárazem jsem zatnul všechny svaly a hlavou mi jen proběhlo: A je to tady!

Najednou se setmělo a všechno utichlo. Cítil jsem, jak se mi sníh přelévá po zádech. Držel jsem se a držel. A pak se zdálo, že je po lavině. Zachránil jsem se – můj malý trik zafungoval. Ve skutečnosti to ale odnesl Scott, kterého sníh odnášel dolů ze stěny. Prohnal se kolem mě naprosto bezvládně, přestože byl docela pořízek – měl lehce přes metrák, zatímco já vážím sotva sedmdesát pět kilo. Lano se napnulo. Bum! Neměl jsem šanci udržet nás oba. Vytrhlo mě to z mé díry, jako když vás vykopnou z postele. Přesně jsem věděl, co se děje. Scott se kutálel dolů a mě vlekl s sebou na laně, které mělo být naší spásou. A pod námi bylo dva a půl kilometru kolmého srázu!

Když vás chytí lavina a hrne vás dolů ze svahu, máte šanci se zachránit několika způsoby. Jedním z nich je technika, které se říká „zastavení pádu na prudkém svahu“ a spočívá v tom, že cepín strčíte pod své tělo, lehnete si na něj celou svou vahou, chytíte se za jeho hlavu a hrot se snažíte zabodnout do svahu jako brzdu. Tuto techniku jsem se naučil, sotva jsem začal lézt, a jako horský vůdce jsem její znalost předával bezpočtu klientů.

Takže teď to pro mě byl automatický instinkt. Jak mnou lavina zmítala a bušila do mě, hlavou mi běželo: „Za prvé nikdy nepusť cepín, za druhé zabrzdi! Zabrzdi! Zabrzdi!“ Kopal jsem hrotem cepínu, ale sníh pode mnou byl tak suchý, že jsem se prořezával skrz. Kopal jsem pořád dál a dál. Přesto jsem nepanikařil. Všechno probíhalo jako ve zpomaleném filmu s vypnutým zvukem. Mohli jsme spadnout tak několik desítek metrů. Scott z nějakého důvodu se svým brzdicím manévrem ještě ani nestačil začít. A pak, když jsem se zoufale snažil zachytit sněhu cepínem, jsem se najednou zastavil. Za okamžik, přesně jak jsem předpokládal, se lano s mohutným trhnutím znovu napnulo. Ale můj hrot držel. Mým brzdícím manévrem jsem nás zastavil oba. „Scotte, jsi v pohodě?“ zařval jsem dolů. Odpověď byla téměř komická. „Bolí mě koule!“ ozvalo se. Když ho totiž lano trhnutím zastavilo, stehenní smyčky sedáku mu zarazily varlata pomalu až do žaludku. Ale pokud to bylo to jediné, co ho v tu chvíli trápilo, věděl jsem, že vyvázl bez vážné újmy. Přesto to bylo o vlásek. Nebýt dvou dalších horolezců v zoufalé situaci, nikdy bychom já ani Scott v podobných podmínkách nelezli.

A zatím někde nad námi Thor a Chantal stále potřebovali pomoc; s každou uplynulou půlhodinou víc a víc.

***

V horolezectví představuje 8000 metrů magickou hranici. Na světě je pouze čtrnáct vrcholů, které dosahují této nadmořské výšky. Všechny leží buď v Himálaji, v Nepálu či Tibetu nebo v Karákórumu v Pákistánu. Jejich výškové rozmezí sahá od Šiša Pangmy (8012 m) po Everest (8850 m).

Všech prvovýstupů bylo dosaženo v době, která je nazývána zlatým věkem himálajského alpinismu. Začali to Francouzi na Annapurně v roce 1950 a završili Číňani na Šiša Pangmě v roce 1964. Typické expedice té doby byly kolosální, s tunami zásob, stovkami nosičů a Šerpů a s asi tak tuctem samotných horolezců; byly také striktně národní a o prvovýstupy soupeřili mezi sebou Francouzi, Švýcaři, Němci, Rakušané, Italové, Britové, Američani, Japonci a Číňani. Pokud se dá říct, že některá z těchto zemí tuto „soutěž“ vyhrála, bylo by to Rakousko, protože právě Rakušané si připsali prvovýstupy na Čo Oju, Daulágiri, Nanga Parbat a Broad Peak, což je o dva víc než kterákoli jiná země.

S tehdy dostupnou technikou a vybavením bylo naprosto v normě použít k útoku na horu veškeré prostředky, které byly k dispozici. Že bude jednou zlezen samotný Everest, zpochybňovali tehdy dokonce někteří vědci. Takže sehrané týmy natahovaly kilometry fixních lan po svazích nejvyšších hor, což umožňovalo bezpečně přesouvat tuny materiálu od tábora k táboru. Trhliny se přemosťovaly kovovými žebříky. A hlavně v zóně smrti, tedy ve výšce nad 8000 metrů, horolezci běžně používali lahvový kyslík, aby zmírnili nežádoucí účinky řídkého vzduchu. (Dlouho se předpokládalo, že jakýkoli pokus zdolat Everest bez umělého kyslíku musí zákonitě skončit tragicky.)

Pouze jediná ze čtrnácti osmitisícovek byla zlezena hned na první pokus. Co je pozoruhodné, byla to Annapurna, tedy vůbec první dobytá osmitisícovka, a to díky naprosto brilantnímu nasazení pařížského alpinisty Maurice Herzoga a jeho tří vůdců z Chamonix – Louise Lachenala, Lionela Terraye a Gastona Rébuffata. Ke každému zdolání osmitisícovky je zapotřebí takového hrdinství, že tento skutek se okamžitě stal zdrojem nehynoucí národní slávy. Padesáté výročí zdolání K2 v roce 1954 bylo nedávno v Itálii záminkou k okázalým oslavám. A první britský výstup na Everest o rok dříve (zpráva o něm dorazila do Anglie přesně v okamžiku korunovace královny Alžběty II.) bývá bez špetky ironie nazýván „posledním velkým dnem britského impéria“. Sir Edmund Hillary se stal vůbec nejslavnějším alpinistou všech dob (a ačkoli byl Šerpa Tenzing Norgay daleko zkušenější, slávou Hillaryho zůstává bohužel zastíněn).

Počáteční úspěchy na osmitisícovkách byly tak těžce vykoupeny, že pouze dva muži – Rakušané Hermann Buhl a Kurt Diemberger – se podíleli na více než jednom z těchto triumfů. I za cenu ztráty několika prstů na nohou kvůli omrzlinám se Buhl na vrchol Nanga Parbat probojoval dnes už legendárním sólovýstupem, protože všichni jeho parťáci si to rozmysleli. Diemberger zase stanul na vrcholu Daulágiri v roce 1960. A oba muži pak spojili své síly v obdivuhodně malé a skromné expedici při prvovýstupu na Broad Peak v roce 1957. O pouhých osmnáct dní později však Buhl zahynul na sousedním vrcholu, když se mu pod nohama utrhla sněhová převěj. Jeho tělo se nikdy nenašlo.

V polovině sedmdesátých let už nejctižádostivější himálajští horolezci pokoušeli osmitisícovky technicky daleko složitějšími cestami, než kudy vedly trasy prvovýstupů. Obtížnost se vlastně stala tím nejvyšším cílem sama o sobě. Mezitím trasy prvovýstupů, přestože ještě nebyly označovány za „Václaváky“, ztratily leccos z původní hrůzostrašnosti. Například do roku 1975 vystoupilo cestou přes Jižní sedlo, prvně prostoupenou Hillarym s Tenzingem, na vrchol Everestu třicet pět lezců, z toho i první žena, Japonka Junko Tabei.

Pak ale přišel jeden z největších vizionářů horolezecké historie. Reinhold Messner, který vyrostl v německy mluvící části severoitalských Dolomit, definoval a naplnil největší výzvy současného alpinismu. Messner vylezl na svou první osmitisícovku – Nanga Parbat – velice dlouhou a extrémně obtížnou novou cestou v roce 1970. V roce 1978 dokázal společně se svým přítelem, Rakušanem Peterem Habelerem, všem skeptikům, kteří tvrdili, že se na Everest nedá vystoupit bez umělého kyslíku, že se mýlili. Dva roky nato tento výkon Messner zopakoval, a to sólově a novou cestou! Tento výstup z roku 1980 je právem považován za jeden z nejvýznačnějších počinů v historii velehor.

Protože sám jsem začal lézt na konci sedmdesátých let, byl pro mě Messner velikým vzorem, horolezeckým hrdinou. Co mě nejvíc dostávalo, byl jeho důraz na to, že by se na nejvyšší vrcholy mělo lézt „férovým způsobem“, tedy bez umělého kyslíku, bez pomoci nosičů a Šerpů a hlavně stylem, kterému říkal „alpský“ – rychle a nalehko, bez fixních lan a zásobovaných táborů. Poté co v roce 1975 zlezl Manaslu a Gašerbrum I a předtím Nanga Parbat, stal se prvním člověkem, který stanul na vrcholech tří různých osmitisícovek. V tu dobu se pak už jako světoznámý horolezec, zajištěný štědrými příspěvky sponzorů, vracel do Himálaje i Karákórumu, aby si na svůj účet připisoval další osmitisícové vrcholy. Přesto později prohlašoval, že nápad stát se prvním člověkem, který zdolá všech čtrnáct osmitisícovek, dostal až v roce 1982. Nicméně tou dobou se už naplno rozpoutal jeho přímý souboj s obávaným Polákem Jerzym Kukuczkou.

Ten souboj nakonec vyhrál Messner v roce 1986, jen o rok dříve, než Kukuczka zlezl svou poslední osmitisícovku. Lidi z naší branže občas staví Polákův úspěch nad Messnerův, protože Kukuczka si často vybíral daleko obtížnější trasy než Messnerem upřednostňované „normálky“. Dva roky po dokončení celé mise zahynul Kukuczka při velice smělém pokusu o novou cestu v jižní stěně Lhotse, čtvrté nejvyšší hoře světa.

Až do roku 1992 mě samotného opravdu nenapadlo zlézt všech čtrnáct osmitisícovek. Ale v roce 1989 jsem se dostal na vrchol Kančendžengy, s 8586 metry třetí nejvyšší hory světa, a následující rok jsem na třetí pokus dosáhl vrcholu Everestu. Při pokusu o K2 jsem si byl plně vědom, že pokud to dokážu, stanu se prvním Američanem – a jedním z hrstky světových alpinistů –, který zdolal vrcholy všech tří nejvyšších světových hor.

To léto mi bylo třiatřicet, v létě jsem se živil jako průvodce na hoře Mount Rainier a v zimě jako tesař na stavbách. Jinak jsem vystudoval veterinu a pár let pracoval jako veterinář na několika klinikách v okolí Seattlu. Ale už dlouho před rokem 1992 jsem veterinářskou praxi pověsil na hřebík, protože celý můj život začalo pohlcovat horolezectví. Žil jsem v suterénním bytě v západním Seattlu, doslova z ruky do huby. Zatím jsem nebyl zajímavý pro žádné sponzory, ačkoli jsem měl za sebou už pět himálajských expedic. V té době byla představa zlezení všech čtrnácti osmitisícovek nemyslitelná, i kdyby jen z toho důvodu, že jsem neměl na zaplacení tolika expedic. Mimoto v roce 1992 byli Messner a Kukuczka stále jediní dva chlapi, kteří celou čtrnáctku dotáhli do konce, i když jiní měli taky dobře našlápnuto. Jeden z nich, Francouz Benoit Chamoux, zmizel těsně pod vrcholem Kančendžengy, své čtrnácté osmitisícovky. Třetím, komu se to nakonec podařilo, se stal v roce 1995 skvělý švýcarský alpinista Erhard Loretan.

V roce 1991 jsem dělal průvodce na Mount Everestu klientovi jménem Hall Wendel, kterého chytilo horolezení až v poměrně vyšším věku. Stali se z nás tehdy skvělí přátelé. V průběhu té expedice se mě někdo zeptal, co plánuji na další rok. Zmínil jsem, že toužím po K2, druhé nejvyšší hoře světa. Ten člověk náhodou znal dalšího horolezce ze Seattlu, Scotta Fischera, který se chtěl o K2 pokusit právě následující léto. Shodou okolností Scott zrovna zlézal Baruntse, jeden z menších vrcholů poblíž Everestu, a já si řekl, že při troše štěstí na něj třeba narazím v Káthmándú v závěru expedice. Hlavní město Nepálu je nejdůležitější křižovatkou celého himálajského alpinismu, přesto není tak velké, aby člověk nepotkal staré známé a neudělal si nějaké nové.

Jasně že jsem tam Scotta cestou z Nepálu potkal. Seznámili jsme se a já ho pozval na pivo. Když jsme jich pár urazili a trochu se oťukali, zeptal jsem se ho, jestli bych se mohl připojit k jeho týmu na K2. Zamračil se a řekl: „No, tým už mám pohromadě, ale můžeš být náhradník. Musím se ale taky zeptat ostatních parťáků, jak se na to budou tvářit.“ Tehdy nebylo snadné získat permit na K2, a když jste ho měli, byla to velká věc. Ten Scottův byl navíc na severní stěnu K2, těžší cestu, než je Abruzziho pilíř na jihovýchodě, kterým byla hora poprvé zdolána Italy v roce 1954.

Table of Contents

Kapitola 1

Cepín jako brzda

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Epilog

Dovětek