Obálka © PoodlesRock/CORBIS

Obrázek str. 207 © Cambalachero — Obrázek str. 13 © The Print Collector/CORBIS — Obrázky str. 21, 39, 45, 49, 57, 61, 71, 90, 126, 133, 142 © Bettmann/CORBIS — Obrázky str. 79, 98, 129, 159, 259 © CORBIS — Obrázek str. 237 © Historical Picture Archive/CORBIS — Obrázky str. 6 a 176 © ISIFA/Gettyimages/De Agostini — Obrázky str. 25, 29, 42, 68, 75, 107 © ISIFA/Gettyimages/Editorial — Obrázek str. 240 © Instituto Geografico Militar, Santiago de Chile — Obrázek str. 262 © Jules Peco — Obrázky str. 111, 115, 147 © Library of Congress — Obrázek str. 190 © Luis García — Obrázek str. 185 © Michal Zalewski — Obrázek str. 251 © Museo Histórico Nacional de Chile — Obrázek str. 83 © NARA archive — Obrázek str. 35 © Natalia Bratslavsky — Obrázek str. 95 © Walters Art Museum — Obrázky str. 243, 286 © Wikimedia Commons — Obrázek str. 292 © Xumarov

© Miloslav Stingl, 2013

Ilustrace © Petr Pačes

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2013

ISBN 978-80-7462-424-7

NEJENOM VINNETOU

Bylo to v samém srdci Spojených států. V daleké Oklahomě. V pevnosti Fort Sill. Procházel jsem tu malým vojenským hřbitůvkem, na kterém jsou pohřbeni bojovníci nejstatečnější indiánské skupiny Severní Ameriky – Apačů. Skláněl jsem se nad prostými náhrobky. Na jednom z nich jediné jméno: Geronimo. Geronimo! Nejodvážnější, nejvytrvalejší bojovník tohoto kmene. Náčelník Apačů, který prý byl předobrazem jiného, Karlem Mayem vymyšleného apačského náčelníka Vinnetoua.

Vinnetoua, jehož osudy zná skoro celý svět. Co však dnes lidé vědí o oněch stovkách a tisících skutečných Vinnetouů, neromantických a nepatetických hrdinů indiánských válek, povstání a vzpour, kteří všude v této nádherné, širé Americe vstupovali na válečnou stezku, aby bránili svůj lid, svou zem?

Pravda, indiáni v Severní Americe žijí i dnes. Ale jsou to už jiní indiáni. Změnili se, jako se změnil jejich podivuhodný kontinent. Já jsem se sem – do Kanady a do Spojených států – vypravoval při svých četných etnologických návštěvách všech částí Ameriky právě za nimi. Ale nehledal jsem jen živé, současné indiány. Šel jsem tak jako tady v oklahomském Fort Sillu po označených a častěji neoznačených hrobech skutečných Vinnetouů. Po stopách nejslavnějších indiánských bojovníků. A procházel jsem také muzea, prohlížel archivy, navštěvoval bojiště i polorozbořené pevnůstky na Dalekém západě. Hledal jsem historii, pravdivé příběhy těch, kteří ověnčili jméno severoamerických indiánů slávou válečníků. Svou cestu po jejich stopách jsem začal přirozeně tam, kde začalo objevování i dobývání Severní Ameriky, a kde se tedy kdysi rozhořely i první války mezi indiány a bělochy: na východním pobřeží Ameriky. Při vodách Atlantiku.

První návštěvníci severní části „Nového světa“ – Cabotové, Frobisher, Cortereal – se Severní Ameriky jen dotýkají. Klepou na její dveře, ale neotvírají je. A vylodí-li se, brzy zas odplouvají.

Zatím v druhé části Ameriky, které dnes říkáme Latinská, si zejména Španělé vytvářejí obrovské kolonie; ty nesmírně rozmnožují bohatství evropských mocností, které Jižní a Střední Ameriku indiánům vyrvaly. Bohatne především Španělsko. A Anglie, která pečlivě sleduje svého v té době nejnebezpečnějšího nepřítele a konkurenta, dobře chápe, kde prýští zlatý pramen jeho bohatství.

Walter Raleigh, rytíř a dobrodruh, cestovatel a mořeplavec, oblíbenec britské královny Alžběty, líčí bohatství a půvaby Severní Ameriky a podává návrh na její kolonizaci. Alžběta Raleighovi skutečně uděluje povolení, aby založil britské osady v Novém světě.

Rytíř však postoupil povolení svému nevlastnímu bratru Humphreymu Gilbertovi a ten se pak v roce 1583 opravdu pokouší založit v Newfoundlandu první anglickou osadu na americkém kontinentě. Osadníkům se zde však daří velmi špatně, nemají co jíst, a proto se proti Gilbertovi bouří. Ten rebelanty trestá tak, že jim dává uřezávat uši apod. Nakonec, po krátkém a neúspěšném pobytu, musí osadu opustit. Do Anglie se vrací na lodi Squirrel, která ztroskotá; Gilbert s většinou svých druhů zahyne.

Příjezd Waltera Raleigha do Virginie (1588) · Rytina Theodora de Bry, Peregrination (1590–1634)

Neúspěch tohoto prvého pokusu však Raleigha neodradil. O dva roky později získává od povolné královny nový patent, tentokrát pro kolonizaci jižnějších částí pobřeží Severní Ameriky, a záhy nato vysílá k břehům Nového světa další dva koráby. Jejich kapitáni – Arthur Barlow a Philip Amidas – objevují zátoku Pamlico a pak zakotvují u břehů ostrova Roanoke. Zdejší indiáni – Secotanové – a jejich náčelník Winginam (doslova „Ten, který je spokojen“) nečekané hosty velmi přátelsky vítali.

Po krátkém pobytu na pohostinném ostrově u břehů dnešní Severní Karolíny se však celá výprava vrátila do Londýna. Mezi cestujícími na Barlowových a Amidasových korábech jsou tentokrát také dva roanokští indiáni Manteo a Wanchese.

Oba kapitáni vylíčili panovnici poměry na „jejím“ americkém ostrově v nejrůžovějších barvách. Alžběta je nadšena. A tak už za několik měsíců míří na západ znovu několik lodí a na nich prvních sto osmdesát obyvatel, kteří se chtějí usadit v Novém světě. Jsou mezi nimi i ženy a děti. Cílem je opět ostrov Roanoke, k němuž pak plují stále další anglické škunery s novými osadníky.

Několik pokusů usadit se natrvalo v zemi Secotanů však znovu naprosto ztroskotalo. A když po skončení španělsko-anglické války zas poprvé zakotvily anglické lodě v pobřežních vodách Roanoke, nenalezli jejich námořníci na celém ostrově už ani jediného bělocha. Co všechno se na anglickém ostrově u břehů indiánské země událo, přesně nevíme. Dodnes však takzvaní croatanští indiáni (nyní ve skutečnosti zvláštní skupina indiánských míšenců), kteří obývají část Severní Karolíny a kteří původně žili jen na ostrově stejného jména (Croatan) nedaleko Roanoke, vyprávějí, že v jejich žilách koluje krev prvních roanokských osadníků. Sem, na osamělý Croatan, kde tenkrát vládl jeden z oněch dvou indiánů, kteří už navštívili Anglii – náčelník Manteo – se prý uchýlili poslední živí osadníci nešťastné roanokské kolonie.

Vraťme se však ještě jednou do Anglie. Walter Raleigh, který tu více než kdo jiný usiloval o to, aby Británie získala toto východní pobřeží Severní Ameriky, ztrácí svůj vliv, když v roce 1603 umírá jeho ochránkyně královna Alžběta I. Nový anglický panovník – Jakub I. – nemá rytíře v oblibě. A když později Raleigha nepřátelé obviní, že připravoval proti králi spiknutí, končí „dobyvatel Ameriky“ v Toweru. Tam potom čeká mnoho roků na popravu.

Po několika letech si král na neobyčejného towerského vězně vzpomene, osvobodí ho a pošle v čele početné výpravy do Jižní Ameriky – do Guayany – hledat zlato. Výprava skončí neúspěšně, a proto se ihned po návratu z admirála stává znovu vězeň, odsouzenec. Jakub I. se nyní znovu rozpomene na starý ortel, a tak patnáct let po vynesení rozsudku je neúspěšný zakladatel britských osad v Severní Americe skutečně sťat.

Král Jakub I. se ovšem o bohatý indiánský světadíl zajímá. Kolonizaci Severní Ameriky svěřuje dvěma obchodním společnostem – londýnské a plymouthské –, které mají Severní Ameriku dobýt a využít pro Anglii. Panovník zároveň přiřkl londýnské společnosti v Severní Americe území mezi 34° až 38° severní šířky, společnosti plymouthské území mezi 41° až 45° severní šířky. (Mezi územím obou společností byl tedy ponechán jakýsi neutrální prostor, který, jak se později ukáže, naplní jiní, nevítaní soupeři Británie.)

Zatímco tedy Walter Raleigh chřadne v londýnské věznici, chystají se do Ameriky, tentokrát do Virginie, území sousedícího na jihu se Severní Karolínou, znovu osadníci, které sem vysílá plymouthská společnost.

Na vlajkové lodi kapitána Newporta cestuje s těmito prvními skutečnými osadníky Severní Ameriky i kožená krabice, do níž společnost uložila listinu se jmény těch, kdo mají být v čele nové osady. Když pak 26. dubna 1607 spatřili noví osadníci zemi – Cape Henry –, otevřel kapitán Newport zapečetěnou krabici a pomalu četl jména těch, kteří budou spravovat první osadu Virginie: „Edward Maria Wingfield, John Ratcliffe, John Martin, Bartolomew Gosnold, George Kendall a… a kapitán John Smith.“

Tato knížka vypráví jen o indiánech. A osudy těch, kteří přišli do Ameriky z opačné strany velikého moře, nás zajímají právě jen jako osudy protihráčů pravých hrdinů tohoto vyprávění – indiánských bojovníků. Dovolme si však jednu jedinou výjimku a připomeňme si osud tohoto britského rytíře. Tím spíš, že životní příběhy onoho u nás takřka neznámého muže, který první pronikl hlouběji do indiánského území Severní Ameriky, si v ničem nezadají s osudy mezi našimi současníky mnohem známějších dobyvatelů Mexika, Panamy či říše Inků.

Ne, Smith nevyvrátil žádnou indiánskou říši. Nebyl ani tak krutý jako většina jiných vůdců prvních výprav do indiánských zemí. Hledal jinou cestu. Věřil v mír a porozumění. Tak zněl i písemný příkaz krále Jakuba I.: „Běloši mají indiány posílat do škol, vzdělávat je v křesťanském náboženství…“

Kapitán Smith byl však takřka jediný, kdo se chtěl tímto příkazem řídit. A není jeho vinou, že se zanedlouho romantický sen o soužití dobyvatelů s dobývanými zhroutí jako domek z karet a že první indiánští bojovníci vstoupí na válečnou stezku.

Table of Contents

NEJENOM VINNETOU

MALÁ GALERIE AMERICKÝCH INDIÁNSKÝCH KMENŮ