Philippe Pozzo di Borgo

Druhý dech

a

Ďábel strážný

JOTA 2013

Le second souffle © Bayard Editions, 2011

Translation © Šárka Belisová, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2013

ISBN 978-80-7462-418-6

Věnuji svým dětem,

„aby dílo pokračovalo“.

Předmluva k novému vydání

Jednou v lednu 2010 mě kontaktovali Éric Toledano a Olivier Nakache, režiséři filmu Nedotknutelní, který vznikl v následujícím roce. Pár let předtím viděli hodinový dokument od Jeana-Pierra Devillerse, vyrobený v roce 2002 pro pořad Mireille Dumasové. Snímek nazvaný À la vie, à la mort (Na život a na smrt) vyprávěl o nezvyklém setkání bohatého privilegovaného kvadruplegika, jímž jsem, a Abdela, mladého Araba z předměstí. Navzdory všemu očekávání si ti dva celá léta vzájemně pomáhali a vydrželo jim to dodnes. Ten příběh oba filmové tvůrce zaujal.

Já a moje žena Chadídža jsme je přijali spolu s budoucími herci Omarem Sy a Françoisem Cluzetem v naší rezidenci v marocké Savíře.

Pak jsme se viděli ještě mnohokrát a já jsem s nadšením sledoval jejich práci na scénáři.

Má první kniha Druhý dech (vyšla v roce 2001 a dnes už je rozebraná) měla jistý úspěch. Šéfredaktor nakladatelství Bayard mi při příležitosti uvedení filmu Nedotknutelní do kin navrhl její reedici doplněnou o dosud nevydaný text a vyzval mě, abych napsal novou předmluvu.

Ďábel strážný tedy navazuje na příběh Druhého dechu (který končí v roce 1998) a vypráví o mých životních peripetiích do osudového setkání s Chadídžou v roce 2004 v Maroku. Toto období odpovídá scénáři filmu. Samotný fakt, že šlo o celovečerní snímek, a ten má svá pravidla, ale i snaha o zapojení jejich vlastní fantazie vedly jeho tvůrce k četným úpravám – zjednodušení, krácení nebo vymýšlení některých situací.

„Nedotknutelní“ jsme oba v mnoha ohledech. Abdel pochází ze severní Afriky a ve Francii se cítil sociálně vyloučený, podobně jako příslušníci kasty nedotknutelných v Indii, jichž se nikdo nesmí „dotknout“, a navíc má tak rychlé nohy, že za celou dlouhou kariéru grázla, řečeno jeho vlastními slovy, se ho policajtům podařilo skřípnout pouze jednou.

Pokud jde o mne, já žiji za vysokými zdmi obklopujícími soukromý palác v Paříži – mou zlatou klec, jak říká Abdel –, kde jsem cosi jako mimozemšťan chráněný před světem a kde mi díky mému jmění nehrozí žádné strádání ani nedostatek.

Takže i já jsem „nedotknutelný“.

Stalo se tedy, že jsem byl konfrontován s pošetilou výzvou – vrátit se v čase k něčemu, co už je daleko za mnou.

Předem se musím k něčemu přiznat – už si toho moc nepamatuji! Předně jsem po odchodu svého pomocníka Abdela, který v mém životě sehrál zásadní roli, udělal za minulostí tlustou čáru. Když se však nad tím zamyslím, je to vážnější. Paměť mi vypovídá službu s výjimkou několika epizod, špatně zasazených v čase. Vracet se ve vzpomínkách je luxus těch, kdo jsou zajištění a těší se dobrému zdraví. U strádajícího chudáka nebo trpícího člověka, který denně překonává spoustu překážek, který se musí starat o své živobytí nebo prostě jen přežití, se paměť zastaví v přítomnosti. K něčemu, jako je madlenka z Proustova románu, se upíná pouze dandy z dobré společnosti.

O obtížích se slepováním okamžiků své minulosti jsem se zmiňoval už v letech 1998 až 2001, kdy jsem psal Druhý dech a kdy mě vedle vzpomínky na nedávnou smrt mé ženy Béatrice mučily i neurologické bolesti.[1] Utrpení pustoší paměť. V paměti zdravých lidí se v průběhu stárnutí hromadí zážitky i stesky; ta má je hladká, bez vzpomínek.

Vlastní autobiografie je už tak samá díra od zapomínání a klamů, úmyslných či bezděčných, proto se vyprávění o někom druhém, v tomto případě Abdelovi, omezí na pouhý „dojem“, navíc ještě děravý.

Jak by se podle vás vychovaný aristokrat, jímž se cítím být a který má v úctě jisté zásady, mohl vyjadřovat na místě někdejšího rebela neuznávajícího žádné normy? Mohu tedy jen zachytit některé události a pokusit se je analyzovat. Část jeho pravdy mi totiž uniká. Omar Sy, který Abdela ztvárnil na plátně, se mu přibližuje daleko spontánněji.

Chtěl jsem napsat knihu, která by nebyla pouze pro pobavení.

Nechtěl jsem vytvořit „realistický“ portrét neštěstí s odpovídající dávkou trpkosti, ale i velkorysosti, který by za každou cenu vyzníval laskavě, nešetřil optimismem na objednávku, směšnou lží.

Těch dvacet let v těsné blízkosti světa vyloučených vyostřilo můj pohled na společnost a její neduhy, a tak se mohu podělit o svou zkušenost a netajit se tím, jaký jsem užíval „lék“, protože bez něj bych nepřežil.

Díky Abdelovi, mému ďáblu strážnému, se mi vrací humor, který mi býval vlastní, než se můj život obrátil naruby. Film Nedoktnutelní se odvíjí v odlehčeném tempu a divák se při něm výborně baví. Já se ale nedokážu oprostit od vážnosti – ta ve mně v jisté nezredukovatelné podobě tak jako tak zůstane. François Cluzet ji způsobem, jakým se zhostil své role, dokázal zachytit.

Režiséři filmu Éric a Olivier, jejich producent Nicolas Duval Adassovsky a můj vydavatel Frédéric Boyer velkomyslně poskytli autorská práva sdružení „Simon de Cyrène“,[2] v jehož čele jsem stál dlouhou dobu jako předseda a které má za cíl vytvářet místa umožňující setkávání dospělých invalidů s jejich přáteli. Za to jim patří můj dík.

Rovněž bych chtěl vyslovit poděkování Émelině Gabautové, Manele Halibové a naší dcerce Sabah za to, že mi umožnily opět se „chopit“ pera a bez nichž by tato kniha nikdy nevznikla. Můj dík za přečtení rukopisu a cenné připomínky patří přátelům Soune Wadeové, Michelu Orcelovi, Michelu-Henrimu Bocaraovi, Yvesi a Chantal Balluovým, Maxovi a Marii-Odile Lechevalierovým a Thierrymu Verleyovi.

Kniha první

Druhý dech

Zachráněné vzpomínky

Je třeba vyjít ze smutného dneška, vracet se s nostalgií k minulosti, bědovat nad budoucností, která nedává naději? Nemohu chválit minulost ani se promítat do budoucna. Všechno spočívá v okamžiku.

K přerušení mé páteře, mého dechu, došlo v den nehody 23. června 1993. Tehdy jsem na místě ochrnul.

Dne 3. května 1996, na svatého Filipa, mého jmenovce, zemřela Béatrice.

Už nemám minulost, nemám budoucnost, jsem přítomnou bolestí. Béatrice nemá minulost ani budoucnost, je mým přítomným žalem. Nějaký zítřek přesto existuje – budoucnost našich dvou dětí, Roberta-Jeana a Laetitie.

Do chvíle, než mne potkala nehoda, jsem byl člověk, který měl v životě své místo a jemuž záleželo na tom, aby otiskl svou stopu do běhu věcí, aby tvořil a něco po sobě zanechal.

Po té události na mě dotírají myšlenky. Po Béatricině smrti mě přepadají bolesti.

Ze sutin paměti se mi vynořují temné, neprůhledné vzpomínky. Jejich obrazy kalí za kávových nocí pálení mého postižení a žalu.

Odraz nepřítomných jsem znovu našel až uvnitř sebe. Následkem mého mlčení vytryskly na povrch zapomenuté chvíle štěstí. Můj život se odvíjí sám od sebe prostřednictvím sledu obrazů.

Během prvních měsíců jsem mohl dýchat jen díky tracheostomii, spočívající v proříznutí průdušnice; ta mi na druhou stranu zcela znemožňovala mluvení. Jeden můj přítel mi u lůžka nainstaloval obrazovku počítače a spojil ji s ovladačem, který mi umístil pod hlavu. Na obrazovce šla za sebou jednotlivá písmena abecedy, a jakmile jsem na některém z nich zastavil kurzor, dané písmeno se zobrazilo. Takto mohla postupně vznikat jednotlivá slova, věty, polovina stránky. Volba slov a ono úmorné úsilí mi dělaly dobře – neměl jsem nárok na přehmat. Každé písmeno svou vahou hlouběji ukotvovalo větu; vychutnával jsem si přesnost významu.

V tomhle zápase jsem měl spolubojovníka, ten místo pera používal mrkání oka a po závěrečné tečce za svým poselstvím zavřel oči navždy.[3]

Slova mne škrtí, když pomyslím na ty, kdo zemřeli uvězněni v samotě bez možnosti promluvit, bez možnosti svědčit, bez možnosti doufat.

Když v noci ležím na lůžku, špatně spím. Jsem ochrnutý. Později mi položili na břicho magnetofon. Zastaví se, když nezachytí žádný zvuk – nebo když to sám uzná za vhodné –, a spustí se znovu až po prvním slově. Nikdy nevím, zda nahrávání proběhlo. Sám často mívám poruchu.

Těžko se něco sděluje, když nemůžete sedět u stolu, před sebou nepopsaný list, čelo podepřené levou dlaní, a vaše ruka se nemůže rozběhnout po pomačkaném začerněném papíře. Pouze skomírající hlas se zachycuje na magnetické pásce, bez vracení, bez škrtání. Momentální stav váhající paměti.

Ztratil jsem nit, je tma a mně je zle. Hlava se mi vtahuje mezi ramena. V horní části pravého ramene vystřeluje bolest připomínající bodání dýkou. Musím toho nechat. Kočka Fis se zjevně baví, když tělo, na němž spočívá, vibruje a vzpíná se, jako by úpěnlivě prosilo nebesa. Třesu se v křečích a pak se zhroutím. Kočka si s mým tělem pohrává, tráví na něm celou noc: jako by si prostřednictvím jeho záškubů potřebovala dokazovat, že žije.

Od ramen po konečky prstů cítím pálení, nepřetržitý oheň, který často ještě zesílí. Podle toho dokážu říct, zda bude nazítří hezky nebo přijde déšť. Cítím intenzivní štípání na rukou, hýždích, podél stehen, v okolí kolen, ve spodní části lýtek.

Občas mě pevně chytnou za ruce a nohy, z každé strany jedna sestra v naději, že mi to uleví. Ale bolest nepolevuje. Nazývají to „fantomové bolesti“. Fantom mých… koulí! V takových chvílích pláču nikoli smutkem, ale fyzickým utrpením. Čekám, až mě ukonejší slzy. Čekám, až přijde otupělost.

Často jsme se milovali za šepotu večer při svíčce. Později mi usínala v jamce krku. Ještě stále na ni mluvím bez odezvy.

Občas si, nemocný samotou, zavolám Flavii, studentku filmové školy. Má široký úsměv, nádherná ústa a tázavě zvednuté levé obočí.

Netuší, že když se ve svých dlouhých lehounkých šatech modré barvy postaví proti světlu, tak se odhalí. Že její sedmadvacetileté vnady ještě dokážou vzbudit ve fantomu rozechvění. Diktuju jí všechno a nemám ostych; je průsvitná.

Kočka opět zaujímá místo na mém břiše. Když se otáčí na místě, aby se stočila do klubíčka, mé tělo ztuhne a vzedme se, jako by se bouřilo proti přítomnosti toho zvířete, nepřítomnosti Béatrice i té neutuchající trýzni.

Přesto musím mluvit o hezkých chvílích, přesto musím zapomenout, že trpím.

Rád bych začal od posledních okamžiků, od předvídatelného a občas vytouženého konce, který mi umožní odejít za Béatricí. Opouštím ty, které mám rád, abych se shledal s tou, již jsem tolik miloval. I když její ráj neexistuje, stejně vím, že ona tam je, protože v něj věřila a já to tak chci. Tak konečně dojdeme úlevy, propleteni v prudkém objetí zahaleném do vaty, s očima zavřenýma na věčnost; Béatriciny světlé vlasy se chvějí v šustění hedvábných křídel.

Béatrice, která jste na nebesích, spaste mě.

Table of Contents

Předmluva k novému vydání

Kniha první: Druhý dech

Zachráněné vzpomínky

Část první: Zlaté dětství

Část druhá: Béatrice

Část třetí: Skok anděla

Část čtvrtá: Druhý dech

Kniha druhá: Ďábel strážný