Copyright © Eric Kahn Gale, 2011, 2013

Translation © Květa Kaláčková, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2013

ISBN 978-80-7462-381-3

Sehnat tuhle knihu ti muselo dát dost práce. Nejsem si jistý, co čekáš, že se dočteš, ale ať už tě napadlo cokoliv, jsi vedle.

Tohle je záznam Knihy šikany a všeho, co mi způsobila.

Je svědectvím o tom, jak jsem s ní bojoval a jakým způsobem mi to vracela.

Nejdřív jsem si myslel, že je to jenom legenda.

Pak mě napadlo, že by to mohla být záhada, kterou vyřeším.

Teď ale vím, že je to zrůda, a udělám vše pro to, abych ji zabil.

Jsi se mnou...? Nebo s Knihou?

Jak dělat potíže, aniž by ses do nich sám namočil, jak řídit školu a být Někdo

Ten nadpis je zbytečně dlouhý, ale mluví za vše. Hlavním vzkazem téhle příručky totiž je: Vypořádat se s tím.

Jsem šesťák. Ve škole trčím už od školky a za tu dobu jsem se pár věcí naučil.

Především jsem pozorovatel, takže vidím, co funguje a co ne. Proč je něco vtipné, když to řekne jeden, a druhý vypadá jako blbeček, když řekne totéž? Proč někteří musí sedět sami, zatímco jiní jsou kamarády zavaleni?

Nad těmito dvěma otázkami jsem hodně přemýšlel a teď jsem tu, abych ti řekl, že znám odpovědi.

Letos jsem přežil sloučení dvou základek, ve společnosti děcek desetkrát větších, než jsem já. Podrobil jsem si celý šestý ročník, mám spoustu přátel a všichni dělají, co chci. Ani učitelé se mnou nezametají. Byl to ten nejlepší rok z celého mého života a všechno jsem si to zařídil sám.

A jak se mi to povedlo? To se ti právě chystám povědět.

Zápis č. 1

Vždycky jsem chtěl být normální a nemít žádné problémy, a hezky se mi to dařilo celých jedenáct let. Jenže dneska byl první den v šesté třídě a věci začaly být divné.

Když jsem vešel do třídy, Jason Crazinsky už držel za ramena Melody Millerovou a nabádal ji, aby se ani nehnula. Rozčiluje mě už jen myšlenka na to, co jsem viděl. Nesnáším, když se jí takhle dotýká.

Stalo se to pár minut před začátkem první hodiny a všichni stáli kolem v hloučku. Jason zvedl levou nohu do vzduchu a významně se na Melody podíval. Zatřásla se.

Tohle už dělával lidem dřív, říká tomu „ukázka karate“. Snažím se být pořád nenápadný, takže si mě nikdy nevybral, ale vážně se mi nelíbilo, jak si na Melody vyskakuje. Chodil jsem s ní do školky a pokaždé, když jsme si hráli na domeček, byla moje máma. Takže když jsme teď starší, cítím, že ji musím bránit. Chystal jsem se Jasona napadnout, připraven vrátit mu úder a vyprostit Melody z jeho sevření.

„Hé-ja!“ vykřikl Jason a vykopl nohou třikrát do vzduchu jen pár centimetrů od jejího nosu. Odstoupil a uklonil se třídě ještě dřív, než jsem se vůbec stačil pohnout. Melody tam stála jako přimražená.

Úžasný, vydechl někdo. Jason se usmál. Je hubený, ale dost silný. Pořád se tváří, jako by byl naštvaný. I když, možná se tak netváří, možná prostě je pořád naštvaný. Neustále někoho vyzývá na souboj pěstí nebo chce na někom předvádět svůj černý pásek z karate.

„Kung-fu!“ zařval Adrian Noble. „S tím můžeš někoho úplně zničit!“

„Ka-ra-te,“ opravil ho Jason. „A používá se jen k sebeobraně.“

No jasně, třeba k sebeobraně proti drobné holce, kterou přimáčkneš ke zdi. Proto mu říkám Jason Prasinsky.

„Dík, žes mě zachránil, Eriku,“ praštila mě Melody dlaní. „Tos tu celou dobu jen tak stál?“

„Promiň! Co jsem měl asi udělat? Nechci si s Prasinskym nic začínat.“

„Jsi ubohej. A on je blbec,“ vykřikla do prázdna. „Všichni v týhle třídě potřebujou vyrůst!“

Osobně si myslím, že Melody mluví tak nahlas proto, že je malá. Lidi by ji prostě přehlíželi, kdyby si tam dole nevřískala.

„Nejsme malý děcka,“ pokračovala. „Kdy vám to už konečně dojde, lidi?“

„Š-š-š,“ zašeptal jsem, zatímco jsem ji vedl třídou. Na problémy je moc brzy. Chci, aby šlo letos všechno hladce.

V naší čtvrti je šestá třída posledním ročníkem prvního stupně a všichni se už cítí moc staří na to, aby tu trčeli. Proto se podle mě chovají tak divně. Jsme teď nejstarší ve škole, takže bych řekl, že se nemáme koho bát, jen sami sebe.

Pan Whitner vešel do třídy a pokusil se získat naši pozornost. Nepovedlo se mu to. Všichni byli natolik zaneprázdněni vítáním kamarádů, které celé léto neviděli, že si ho sotva všimli. Já jsem se rozhlížel po Donovanovi.

Ve chvíli, kdy nám Whitner oznámil, že nám místa, která si dnes vybereme, zůstanou natrvalo, třída vybuchla. Sotva to dořekl, všichni se tlačili do lavic. Lidi, vedle kterých se dnes posadíme, budou určovat náš osud po celý rok. Melody mě popadla za hlavu a otočila ji k sobě.

„No tak, dělej!“ zaječela a strhla mě na židli vedle sebe.

Melody se nikdy neptá na cizí názor, ale mně to nevadí. Byl jsem rád, že chce sedět se mnou. Zleva vedle mě zůstalo volné místo, a tak jsem na něj položil ruku. Ani ne o vteřinu později jsem vyjekl bolestí, když mi Colin Greene přisedl prsty. Je to největší nula ve třídě, už od první třídy. Na ruce jsem cítil skrze jeho obnošené tepláky něco vlhkého. Raději se neptám, co to bylo.

„P-promiň,“ poprskal mě Colin a rychle vstal. Odtáhl jsem ruku a z tváře jsem si setřel slinu.

„Držím tu místo Donovanovi,“ řekl jsem.

Donovan White je můj nejlepší přítel. Kamarádíme se od čtvrté třídy, kdy jsme spolu byli ve dvojici pro projekt v hodinách občanky. Udělali jsme tehdy rekonstrukci občanské války. Zůstal jsem vzhůru celou noc, pročítal jsem Wikipedii a psal scénář, zatímco on vybíral heavymetalovou hudbu, která by se ke scénce hodila. Všechno jsme si zahráli sami, já jsem byl lepší jako generál a jemu zase šly fakt přesvědčivé mrtvoly.

„Kde je Donovan?“ zeptal jsem se Melody.

Uchechtla se: „Pracuje na párku číslo čtyři.“

Donovan je tlusťoch. A Melody zase umí být pěkná mrcha. Ale mně se to na nich líbí.

Otevřely se dveře a někdo vešel. Nebyl to ale Donovan. Tedy, ne ten Donovan, jakého jsem znal já. Jeho dlouhé splihlé světlé vlasy, o kterých všichni říkali, že by vypadaly hezky, kdyby byl holka, byly ty tam. Teď měl střih jako voják. Zmizela i rovnátka, velké koňské zuby mu visely z pusy, protože neměl dost široký horní ret, aby je zakryl. Chybělo ale ještě něco: aspoň deset kilo prsou, zadku a břicha.

„Donovane!“ vykřikl jsem. „Držím ti tu místo, chlape. Co se s tebou stalo?“

Věděl jsem, že byl celé léto na táboře, ale tohle bylo směšné.

Prošel kolem, aniž by se na mě podíval.

„Velkej D!“ zakřičel Adrian Noble, třídní obr. „Tady, kámo!“

Adrian má dioptrické sportovní brýle místo normálních. Nosí je pro případ, že by potřeboval někoho povalit po cestě k pítku.

„Hej, Donovane! Držím ti místo!“ ozval jsem se znovu.

„Pošuku,“ postavil se Jason Prasinsky. Civěl na mě svým neustále naštvaným výrazem. „Drž klapačku.“

Ve třídě byl pořád hluk, takže to pan Whitner neslyšel.

„Co to říkal?“ zeptal jsem se Melody.

„Neposlouchej ho,“ řekla dost hlasitě, aby to slyšel i on. „Je to vůl.“

Otočil jsem se na něj, ale tentokrát se postavil Donovan. Zíral na mě, jako by mě viděl poprvé v životě. Jeho tenké rty se stáhly do úšklebku.

*****

Celý den jsme se s Melody drželi od Donovana dál. Když ji ale před školou vyzvedla máma, nevěděl jsem, co mám dělat. Vždycky jsme jezdili s Donovanem spolu, ale dneska se nechal s Jasonem odvézt Adrianovým tátou. Pošťuchovali se a smáli.

A tak jsem jel možná úplně poprvé v životě domů sám.

Table of Contents

Jak dělat potíže, aniž by ses do nich sám namočil, jak řídit školu a být Někdo