Poprvé vydáno nakladatelstvím Éditions Albin Michel v roce 2006.

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoliv elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

Copyright © Éditions Albin Michel, 2006

Copyright © Katherine Pancolová, 2006

Translation © Daniela Veškrnová, 2011

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2011

ISBN 978-80-7462-475-9

Charlottě

Clémentovi

Mým drahým…

Joséphine vykřikla a pustila škrabku. Její ostří se po bramboře smeklo a rozřízlo jí kůži v místě, kde začíná zápěstí. Najednou byla všude krev. Dívala se na modré žíly, červenou řeznou ránu, bílý dřez, žlutý umělohmotný odkapávač, na kterém ležely bílé a lesklé oloupané brambory. Krev stékala po kapkách a nechávala stopy na bílých kachličkách, kterými byl dřez obložen. Opřela se o něj oběma rukama a dala se do pláče.

Potřebovala plakat. Nevěděla proč. Důvodů měla až dost, takže tenhle přišel vhod. Hledala očima utěrku, popadla ji a ránu si s ní podvázala jako škrtidlem. Nakonec budu jak kašna, ze které proudí slzy, krev, vzdechy, nebudu nic dělat, nechám to být a prostě umřu.

To bylo jedno řešení. Prostě beze slova umřít. Zhasnout jako lampa, jejíž plamínek se postupně zmenšuje.

Umřu takhle vestoje nad dřezem. Vestoje se ale neumírá, opravila se okamžitě, umírá se vleže ve vaně nebo na kolenou, s hlavou v troubě. V nějakém časopise četla, že když se žena rozhodne pro sebevraždu, volí nejčastěji skok z okna. Muži se spíš věší. Vyskočit z okna? To by nemohla nikdy udělat.

Mohla by ale vykrvácet a přitom plakat, to by pak už ani nerozeznala, co je krev a co jsou slzy. Pomalounku usnout. Tak pusť tu utěrku a ponoř ruku do dřezu! No ale stejně… to budeš muset zůstat stát a vestoje se přece neumírá.

Leda tak v bitvě. V době války.

Teď ale ještě válka není…

Popotáhla nosem, líp si utáhla utěrku kolem poraněného zápěstí, přestala plakat a upřeně se zadívala na svůj odraz v okně. Ve vlasech měla ještě pořád tužku, kterou si zachytila vlasy, aby jí držely smotané v drdolu. Tak honem, řekla si, doloupej ty brambory… Na to ostatní budeš myslet až potom!

To dopoledne na konci května, když teploměr ukazoval dvacet osm stupňů ve stínu, hrál na svém balkoně pod stříškou v pátém patře nějaký muž šachy. Hrál sám. Rozvažoval nad šachovnicí. Ve své snaze o věrohodnost šel dokonce tak daleko, že přecházel z jedné strany šachovnice na druhou a cestou vzal vždy do ruky dýmku, kterou si pak vložil do úst. Naklonil se, povzdechl si, zdvihl figurku a položil ji, poodstoupil, znovu si povzdechl, znovu vzal figurku a přemístil ji, zakroutil hlavou, pak odložil lulku a usedl na protější židli.

Byl to muž střední postavy, který zjevně velmi dbal o svůj vzhled, měl kaštanové vlasy a hnědé oči. Puky na kalhotách měl dokonale vyžehlené a boty se mu leskly tak, jako by je právě přinesl z obchodu a vyndal z krabice. Měl vykasané rukávy, takže mu bylo vidět předloktí a útlá zápěstí. Nehty měl hladké a vyleštěné, takže bylo jasné, že určitě chodí na manikúru. Jeho pleť byla lehce snědá a bylo poznat, že to není jenom opálením, což jen posilovalo zvláštní uhlazený dojem, který z jeho osobnosti vyzařoval. Podobal se těm vystřihovánkám z tvrdého papíru, které se prodávají v papírnictví. Mají na sobě namalované jen spodní prádlo a ponožky a děti jim můžou nasazovat všelijaké úbory, taky z papíru, a z nich se pak stávají piloti, lovci nebo cestovatelé. Byl to muž, který by se klidně mohl octnout na stránkách katalogu, aby tam působil důvěryhodným dojmem a podtrhl tak kvalitu nabízeného nábytku.

Náhle mu na obličeji zazářil úsměv. „Šach a mat,“ řekl tiše směrem ke svému imaginárnímu partnerovi. „Chudinko! Už jsi dohrál! A vsadím se, že sis toho ani nevšiml!“ Spokojeně sám sobě potřásl rukou a změněným hlasem si poblahopřál: „Skvělá hra, Tonio! Hrál jsi výborně.“

Vstal, protáhl se a poškrábal se na hrudníku. Rozhodl se, že si dá skleničku, třebaže bylo ještě brzy. Obvykle pil aperitiv večer, v šest hodin a deset minut, a přitom se díval se na „Otázky pro šampióna“. Pořad, který uváděl Julien Lepers, se pro něj stal setkáním, na které se vždycky těšil a býval rozmrzelý, když ho zmeškal. Od půl šesté už byl nachystaný. Těšil se, že změří síly se čtyřmi šampióny, které mu na ten den vyberou. Chtěl také vědět, jaké sako a košili bude mít moderátor a jakou si k tomu vezme kravatu. Říkal si, že jednou by měl zkusit štěstí a přihlásit se. Říkával to každý večer, ale neudělal nic. Musel by projít vyřazovacími koly a v těch dvou slovech bylo něco, co ho znepokojovalo.

Nadzdvihl víko nádoby na led, opatrně si vybral dva kousky, nechal je sklouznout do sklenky a přidal bílé martini. Sehnul se, aby sebral nitku z koberce, narovnal se, smočil rty ve skleničce a mokrými rty labužnicky malounko zamlaskal. Byl spokojený.

Každé ráno hrál šachy. Každé ráno opakoval svůj malý rituál. Vstal v sedm zároveň s dětmi, pak se nasnídal — celozrnný chleba opečený v toustovači nastaveném na čtyřku, meruňkový džem bez přidaného cukru, slané máslo a čerstvá šťáva z pomeranče, kterou si vlastnoručně připravil. Pak půlhodinku cvičil — udělal cviky na zádové, břišní, prsní a hýžďové svaly. Následovala četba novin, pro které mu vždycky jedna z holčiček zaběhla, ještě než odešly do školy. Pozorně pročetl inzeráty, a pokud se mu některá nabídka zdála zajímavá, odpověděl na ni a připojil svůj životopis. Osprchoval se, štětkou nanesl pěnu a oholil se. Vybral si oblečení pro ten den a pak si zahrál svou šachovou partii.

Výběr šatů, to byla nejhorší chvíle z celého dopoledne. Nikdy nevěděl, jak se má obléknout. Jako na víkend, v trochu ležérním stylu, nebo si má vzít oblek? Jednou, když si ve spěchu natáhl soupravu, co si v ní chodil zaběhat, se ho starší dcera, Hortense, zeptala: „Ty nechodíš do práce, tatínku? Ty máš pořád prázdniny? Mně se líbíš pěkně v saku a v košili s kravatou. Takhle oblečený už pro mě ke škole nikdy nechoď!“ A potom, protože tehdy ráno — bylo to poprvé, kdy s ním mluvila takovým tónem — zbledl, chtěla ten dojem zmírnit a dodala: „Říkám to kvůli tobě, tatínečku, abys byl pořád ten nejkrásnější tatínek na světě.“

Hortense měla pravdu, lidé se na něj dívali jinak, když byl hezky oblečený.

Když dohrál šachovou partii, zalil květiny v truhlících na balkoně, otrhal uschlé listy a ostříhal staré výhony, rozprašovačem pokropil nová poupata, nakypřil hlínu malou motyčkou, a když bylo potřeba, přidal hnojivo. Jedna bílá kamélie mu dělala starost. Mluvil na ni, pečoval o ni a otíral každý její list.

Tak to šlo každé ráno, trvalo to už rok, pořád ten stejný rituál.

Dnes se však oproti svému obvyklému dennímu rozvrhu opozdil. Šachová partie byla obtížná, musel dávat pozor, aby se do ní nedal úplně vtáhnout; a to je těžké, když člověk nemá co na práci. Nesmí ztratit pojem o čase, aby ho nepromrhal. Dej si bacha, Tonio, říkal si, dej si bacha. Nesmíš tomu podlehnout, musíš se vzchopit.

Navykl si mluvit hodně nahlas, a tak svraštil obočí, když si uvědomil, že oslovil sám sebe. Rozhodl se, že dnes nechá květiny být, aby dohnal ztracený čas.

Prošel kolem kuchyně, kde jeho žena škrábala brambory. Viděl jen její záda a znovu si všiml, že tloustne. Kolem boků se jí začaly dělat polštářky.

Když se sem do tohoto domu na blízkém předměstí Paříže přistěhovali, byla vysoká a štíhlá, a žádné polštářky neměla.

Když se přistěhovali, dcerky ještě ani pořádně neviděly na kuchyňskou linku…

Když se přistěhovali…

To byla ovšem jiná doba. Sahal jí tehdy pod svetr, hladil jí prsa a vzdychal „Miláčku!“ Ona se jen natáhla a oběma rukama stáhla přehoz z postele, aby ho nepomačkali. V neděli vždycky vařila. Holčičky se dožadovaly, aby dostaly nože a mohly „pomáhat mamince“ nebo kastrolky, aby mohly „vylizovat, co zůstalo na dně“. Sledovali je s dojetím. Vždycky jednou za dva tři měsíce je měřili a černou tužkou dělali čárku na stěně, aby bylo vidět, kolik která měří; ještě tam byla spousta rysek s daty a jejich jmény: Hortense a Zoé. Kdykoli se v kuchyni opřel o zárubeň dveří, zaplavil ho nesmírný smutek a pocit, že něco nenapravitelně zpackal. Vracely se mu vzpomínky na dobu, kdy byl šťastný. V ložnici nebo v obývacím pokoji se mu to nikdy nestávalo, ale tady ano, v této místnosti, která kdysi bývala oázou štěstí. Kuchyně byla místem pohody, naplněná klidem a příjemnými vůněmi. Z hrnců se kouřilo, na troubě se sušily utěrky, ve vodní lázni se pomalu rozpouštěla čokoláda a holčičky loupaly ořechy. Mávaly ve vzduchu prstem namočeným do čokolády, malovaly si navzájem kolem pusy kníry, které si pak špičkou jazyka olizovaly. Pára kreslila na oknech perleťové ornamenty, a on si připadal jako hlava eskymácké rodiny v iglú někde na Severním pólu.

To bylo dávno… Tehdy byli šťastní…

Na stole ležela otevřená kniha, byl to Georges Duby. Naklonil se, aby viděl na titul: Rytíř, žena a kněz. U toho stolu Joséphine vždycky pracovala. To, co dřív býval jen vedlejší příjem, je teď živilo. Byla vědecká pracovnice v Národním centru pro vědu a výzkum a zabývala se tématem ženy ve 12. století. Dřív si nedokázal pomoct a dělal si z její práce legraci, mluvil o ní s blahosklonným výrazem v tváři: „Moje žena je náruživá milovnice historie, ale zajímá ji pouze

12. století! Ha! Ha! Ha!“ Přišlo mu, že je tak trochu emancipovaná intelektuálka. „Dvanácté století, to není zrovna moc sexy, miláčku,“ říkal jí a poplácával ji přitom po zadku. „Jenže právě v téhle době začíná ve Francii moderní doba, rozvíjí se obchod, oběh peněz, nezávislost měst a…“

Umlčel ji polibkem.

Dnes je 12. století živilo. Odkašlal si, aby na sebe upozornil. Ještě se ani se neučesala, vlasy měla zatočené do uzlu a přichycené jen tak tužkou.

„Jdu ven…“

„Vrátíš se na oběd?“

„Nevím… Raději se mnou nepočítej.“

„To mi to nemůžeš říct rovnou?“

Neměl tohle dohadování rád. Radši měl jenom na odchodu křiknout „jdu pryč, ahoj!“ a šup! už by byl na schodech. Neměla by ani čas odpovědět a až by se pak vracel, nemusel by si nic vymýšlet. Vrátil se zatím vždycky.

„Četls inzeráty?“

„Četl. Nic zajímavého tam dnes není.“

„Kdo chce pracovat, práci najde vždycky!“

Práci ano, ale jakou!, pomyslel si, ale nahlas to neřekl, protože už věděl, co by následovalo. Už měl být pryč, ale místo toho stál pořád ve dveřích, jako by ho tam něco drželo.

„Umím si představit, co mi řekneš, Joséphine.“

„Víš to, ale neděláš nic pro to, aby se to změnilo. Mohl bys přece dělat cokoli, co by nám aspoň trochu pomohlo vyjít s penězi…“

Byl by klidně mohl pokračovat místo ní, znal už tyhle rozhovory nazpaměť „… třeba plavčíka, zahradníka v tenisovém klubu, nočního hlídače nebo bys mohl pracovat u benzínky“, a tak přestal poslouchat hned, když řekla „vyjít s penězi“.

„Jen se usmívej!“ procedila potichu mezi zuby a provrtala ho pohledem. „Musí ti to připadat hrozně přízemní, když mluvím o penězích! Ty ovšem chceš rovnou celý balík peněz, nebudeš se unavovat jen tak pro nic za nic, ty potřebuješ být někdo! Ale ve skutečnosti neděláš nic jiného, než že chodíš na tu svou manikúru!“

„O čem to mluvíš, Joséphine?“

„Víš moc dobře, o KOM mluvím!“

Stála čelem k němu, napřímená, zápěstí ovázané utěrkou; nevěděla, co od něj má čekat.

„Jestli je to narážka na Mylène…“

„Ano, to tedy je… Ještě nevíš, jestli dnes bude mít pauzu na oběd? Tak proto mi nemůžeš odpovědět?“

„Přestaň, Jo… nebo to špatně skončí!“

Ale bylo pozdě. Nedokázala teď už myslet na nic jiného než na něj a na Mylène. Kdo jí o tom mohl říct? Někdo ze sousedství? Moc lidí tady v domě neznali, jenže když chce někdo pomlouvat, seznámí se rychle. Asi ho někdo viděl vcházet do domu, kde bydlí Mylène, o dva bloky dál.

„Půjdeš na oběd k ní… Určitě už nachystala quiche a hlávkový salát, jen něco lehkého, protože ona se pak zase musí vrátit do práce…“

To „ona“ vyslovila zvlášť důrazně.

„Pak si uděláte malou siestu, zatáhne záclony, svlékne se, věci nechá rozházené po pokoji a vklouzne za tebou pod bílou deku…“

Poslouchal ji, celý zkoprnělý úžasem. Mylène má skutečně na posteli bílou prošívanou pokrývku. Jako to může vědět?

„Tys u ní byla?“

Nehezky se zasmála a volnou rukou si přitáhla uzel na utěrce.

„Vida, takže jsem měla pravdu! Bílá se dobře hodí ke všemu! Je pěkná a praktická.“

„Přestaň, Jo!“

„S čím mám přestat?“

„Přestaň si představovat věci, které neexistují.“

„To jako že nemá bílou prošívanou přikrývku?“

„Měla bys psát romány, máš velkou fantazii…“

„Přísahej, že nemá bílou přikrývku.“

Náhle ho popadla zlost. Už ji nemohl poslouchat. Nesnášel ten její učitelský tón, kterým mu pořád něco vyčítala, nakazovala, co má dělat a jak, nesnášel ta její nahrbená záda, beztvaré a fádní oblečení, pleť zarudlou nedostatkem péče, zplihlé kaštanové vlasy. Za vším cítil úpornost a nedostatek velkorysosti.

„Radši už půjdu, než to zajde moc daleko.“

„Jdeš za ní, že? Mohl bys mít aspoň odvahu to říct, když už ji nemáš na to, aby sis našel práci, lenochu jeden!“

To už bylo moc. Cítil, jak ho zaplavila zlost a jak mu buší ve spáncích. Vmetl jí do tváře slova, která už nešla vzít zpět:

„Tak jo, chodím k ní, každý den o půl jedné. Ohřeje mi pizzu a sníme ji spolu v posteli, s tou bílou dekou! Potom vytřepeme drobky, já jí sundám podprsenku, taky bílou, a líbám ji úplně všude! Jsi spokojená? Nemělas mě k tomu nutit, já jsem tě varoval!“

„K ničemu jsem tě nenutila! Jestli teď půjdeš za ní, už se nemusíš vracet. Sbal si kufr a zmiz. Žádná velká škoda tě nebude.“

Odtrhl se ode dveří, obrátil se na podpatku a šel jako náměsíčný do pokoje. Zpod postele vytáhl kufr, položil ho na postel a začal balit. Přesypal do něj své tři přihrádky s košilemi a tři šuplata triček, ponožek a slipů. Byl to velký červený kufr na kolečkách. Měl ho z doby, kdy ještě pracoval u společnosti Gunman & Co., amerického výrobce loveckých pušek. Pracoval tam deset let na pozici obchodního ředitele pro Evropu, doprovázel bohaté klienty, kteří jezdili lovit do Afriky, Asie či Ameriky. Jezdil s nimi do buše, do savany nebo pampy. Tehdy tomu obrazu opáleného muže plného elánu, který si přiťukává se svými klienty, nejbohatšími muži na této planetě, ještě věřil. Nechával si říkat Tonio. Tonio Cortès. Bylo to mužnější, působilo to lepším dojmem než Antoine. Nikdy své křestní jméno neměl rád, zdálo se mu moc jemné a trochu zženštilé. Musel mít přece nějakou vážnost vzhledem k těm průmyslníkům, politikům a zahálčivým miliardářům, kteří své majetky zdědili… Štěrchal kostkami ledu ve skleničce, dobrácky se usmíval, poslouchal všechny ty jejich historky, natahoval uši, aby zachytil každou jejich stížnost, přisvědčoval nebo je trochu mírnil a pozoroval celé to zvláštní divadlo. Byl rád, že patří do tohoto světa, aniž by byl skutečně jeho součástí. „V penězích štěstí není,“ říkával často.

Měl dobrý plat, na konci roku dostával odměnu ve výši trojnásobku měsíční mzdy, platili mu kvalitní pojištění a měl i volné dny, díky nimž se jeho dovolená téměř zdvojnásobila. Býval šťastný, když se vracel zpátky domů, na předměstí Courbevoie, do svého bytu v domě postaveném v devadesátých letech pro mladé lidi, jako byl on, kteří už pracovali na vedoucích pozicích, ale neměli ještě dost peněz, aby si koupili byt v Paříži. A tak čekali na druhém břehu Seiny, až se budou moct nastěhovat do těch krásných čtvrtí hlavního města, jehož světla mohli večer zahlédnout. Ten shluk neonů v dálce zářil a zdálo se, že je přehlíží. Mezitím jejich dům už začal nést první stopy stáří a bylo vidět drobné stopy rzi od vody, která stékala z balkonů a zanechávala na fasádě rozmazané skvrny. Zářivě oranžová barva okenic na slunci vybledla.

Table of Contents

První část