.

.

VEVERKY

z CENTRAL PARKu

bývají V PONDĚLÍ

SMUTNÉ

ROMÁN

JOTA / 2013

Poprvé vydáno nakladatelstvím Éditions Albin Michel v roce 2010.

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoliv elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

Copyright © Éditions Albin Michel, Paris, 2010

Translation © Jiří Žák, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2013

ISBN 978-80-7462-472-8

PRVNÍ ČÁST

Hortense popadla láhev šampaňského, obrátila ji a strčila hrdlem do kyblíku s ledem. Láhev byla plná a vydávala zvláštní zvuk. Náraz skla do kovové stěny kyblíku, skřípání drceného ledu a potom bublání následované praskáním bublinek na povrchu průsvitné pěny.

Číšník s motýlkem a bílou vestou svraštil obočí.

„Tohle šampaňské je odporné,“ zavrčela Hortense a udeřila dlaní do skleněného dna. „Když nemají na dobrou značku, ať nekupují žíravinu…“

Zmocnila se další láhve a sabotážní akci opakovala.

Číšník zrudl. S úžasem hleděl, jak se láhev pomaličku vyprazdňuje, a zdálo se, že váhá, zdali nevyhlásit poplach. Rozhlédl se kolem a hledal svědka vandalismu této dívky, která vylévala šampaňské a hlasitě nadávala. Potil se a pot mu ještě zvýrazňoval pruh furunklů, jež mu zdobily čelo. Další anglický křupan slintající při pohledu na bublinky, řekla si v duchu Hortense a zastrčila si neposednou kadeř za ucho. Nespouštěl z ní oči a byl připravený okamžitě ji zarazit, kdyby to chtěla udělat znovu.

„Chceš mou fotku?“

Dnes večer měla chuť mluvit francouzsky. Měla chuť pokládat bomby. Dnes večer potřebovala zničit tohoto nevinného chlapce, který se od začátku nabízel jako oběť. Existují lidé, které má člověk chuť štípat do krve, ponižovat a mučit. Nenarodil se na dobré planetě. Ubožák.

„To snad ani není možné, že jste tak ošklivý. Dělá se mi špatně z těch vašich rudých boláků, které vám blikají na čele.“

Číšník polkl, odkašlal si a odsekl:

„Poslyš, ty jsi pořád tak hnusná, nebo sis to nechávala speciálně pro mě?“

„Vy jste Francouz?“

„Z Montélimaru.“

„Nugát je špatný na zuby… a na pleť. Měl byste ho přestat jíst, jinak vám ty beďary prasknou.“

„Ty chudinko! Co jsi spolkla, že jsi tak zlá?“

Urážku. Spolkla jsem urážku a ještě jsem se z toho nevzpamatovala. Troufl si. Přímo do obličeje. Jako bych byla vzduch. Řekl mi, co mi už řekl předtím… a já tomu uvěřila. Vykasala jsem si sukni a uběhla sto metrů za míň než osm sekund. Jsem stejně pitomá jako tenhle panák s beďary na nugátové tváři.

„Protože lidi, kteří jsou takhle protivní, jsou většinou sami hodně nešťastní…“

„No dobrá, svatý otče, sundej sutanu a přines mi kolu…“

„Doufám, že ten chlap, který tě přivedl do takového stavu, tě ještě pořádně potrápí!“

„Přestaň s tou psychologií! Jsi spíš lacanista, nebo freudista? Měl bys mi to říct, protože pak bude tvůj proslov konečně zajímavý!“

Vzala si skleničku, kterou jí podával, zvedla ji směrem k němu jakoby k přípitku a pak se ztratila v davu hostů. To mám tedy kliku! Francouz! Ošklivý a zpocený! Povinné oblečení: černé kalhoty, bílá košile, žádné šperky a vlasy sčesané dozadu. Platí mu pět liber za hodinu a chovají se k němu jako k toulavému psovi. Student, který si vydělává na kapesné, nebo chlap, který je švorc a obětuje pětatřicet hodin na to, aby si vydělal pár šupů. Můžu si vybrat. Jediný problém je, že mě nezajímá. Vůbec. Kvůli němu jsem rozhodně neinvestovala tři sta euro do těchhle botiček! Kvůli němu bych si nekoupila ani tkaničky do bot!

Uklouzla, ale rovnováhu v poslední chvíli udržela. Otočila botu a zjistila, že špičku šedivého bakelitového podpatku jejích lodiček z červené krokodýlí kůže zdobí žvýkačka.

„Ještě tohle mi chybělo!“ vykřikla. „Mé úplně nové botičky od Diora!“

Nejedla pět dní, aby si je mohla koupit. A nakreslila asi desítku návrhů knoflíků pro přítelkyni Lauru.

Chápu, můj večer to není. Radši půjdu domů, než se mi na čele rozsvítí nápis „královna blbek“. Co mi to řekl? „Přijdeš v sobotu večer k Sybil Garsonové? Super, super večírek! Můžeme se tam sejít.“ Ušklíbla se, ale zapamatovala si datum i slova. Sejdeme se – to znamenalo, že odejdou spolu. To rozhodně za úvahu stálo. Málem se zeptala: A ty tam jdeš sám, nebo s tou morovou ránou? Včas se zarazila – hlavně nesmí uznat existenci Charlotte Bradsburryové, musí ji ignorovat, ignorovat – a začala uvažovat, jakým způsobem si sehnat pozvánku. Sybil Garsonová byla ikonou mezi novináři, společensky vysoce postavená Angličanka, přirozeně elegantní a přirozeně arogantní. Nezvala k sobě nikoho ze zahraničí – a tím míň z Francie, pokud se ovšem nejmenoval Charlotte Gainsbourgová či Juliette Binocheová nebo pokud se nepohyboval ve společnosti toho úžasného Johnnyho Deppa. Já, Hortense Cortèsová – neznámá plebejka a chudá Francouzka – nemám žádnou šanci. Leda bych si navlíkla bílou zástěru a ohřívala párky. Jenomže to by asi nefungovalo!

Řekl „sejdeme se tam“. To „my“ znamenalo, on a já, já a on, já – Hortense Cortèsová – a on – Gary Ward. To „my“ znamenalo, že slečna Bradsburryová není na pořadu dne. Slečna Bradsburryová dostala kopačky nebo provedla nějakou hloupost. To je fuk! Jedna věc se zdála jistá: cesta je volná. Teď je řada na ní. Na Hortense Cortèsové. To na ni čekají londýnské večírky, noční podniky a muzea, salon v Tate Modern, stůl u okna v restauraci Design Museum s úžasným výhledem na celý Londýn, víkendy v nádherných venkovských sídlech, královnini psi olizující prsty na windsorském zámku, čajové pečivo, namazané marmeládou, clotted cream, který bude ukusovat u krbu, nad nímž bude viset Turnerův obraz, a přitom bude delikátně upíjet z šálku čaje… A nebudeme jíst jen tak obyčejné anglické čajové pečivo! Bude pěkně rozříznuté napůl, bude se podávat se šlehačkou a my ho budeme decentně držet mezi palcem a ukazováčkem. Jinak bychom vypadali jako angličtí křupani, tedy aspoň to tvrdí Laura.

Vejdu k Sybil Garsonové, zamrkám, sbalím Garyho a nahradím Charlotte Bradsburryovou. Stanu se důležitou, slavnou a mezinárodně uznávanou, budou o mně mluvit s respektem a dávat mi gravírované vizitky. Začnu se oblékat podle poslední módy, vyhýbat se paparazziům a sama si vyberu svou budoucí nejlepší přítelkyni. Už nebudu Francouzka, která se musí plahočit za dobrým jménem, vezmu to zkratkou a stanu se arogantní Angličankou. Příliš dlouho trčím v anonymitě. Odmítám déle snášet, že mě považují za poloviční lidskou bytost, ohrnují nade mnou nos a přezírají mě. Chci respekt, obdiv, uznání a moc, moc.

Moc.

Ale než se stanu arogantní Angličankou, musím sehnat pozvánku, abych se dostala na ten soukromý večírek, rezervovaný pro několik vyvolených, o nichž se píše v anglických novinách. Ještě nemáš vyhráno, Hortense Cortèsová, ještě nemáš vyhráno. Co kdybych svedla Peta Dohertyho? To taky nepůjde… Spíš se tam zkusím vloudit potají…

Podařilo se.

Před domem č. 3 na Belgravia Square narazila na dva Angličany, tvářili se vážně a diskutovali o filmu. Šla za nimi předstírajíc, že hltá jejich slova, a vklouzla spolu s nimi do velkého apartmánu se stropy vysokými jako v canterburské katedrále a dál poslouchala Stevena a Nicka, jak si povídají o filmu Jane Campionové Bright Star. Viděli ho v předpremiéře na Londýnském filmovém festivalu a opájeli se faktem, že patří do klubu vyvolených, kteří o něm mohou mluvit. To belong or not to belong, to bylo zřejmě heslem všech Angličanů toužících být in. Člověk prostě musel „patřit“ do jednoho nebo více klubů, k rodině, škole, rodu a do krásné londýnské čtvrti, jinak prakticky neexistoval.

Steven studoval filmovou školu a mluvil o Truffautovi a Kusturicovi. Na sobě měl přiléhavé černé džíny, staré vinylové vysoké boty a na bílé tričko s dlouhými rukávy si oblékl černou vestu s bílými puntíky. Dlouhé mastné vlasy mu poletovaly kolem hlavy při každém divokém argumentu. Jeho čistý a růžovoučký kamarád Nick ztělesňoval bukolickou verzi mladého Micka Jaggera. Pokyvoval hlavou a škrábal se přitom na bradě. Zřejmě předpokládal, že tak vypadá mnohem starší.

Opustila je hned, jakmile si odložila kabát ve velké místnosti sloužící jako šatna. Hodila ho na velkou postel, na níž už ležela hromada nepravých kožichů, khaki bund a černých převlečníků, potom si upravila vlasy před zrcadlem nad krbovou římsou a zašeptala: „Jsi perfektní, miláčku, absolutně perfektní. Chytí se do tvé sítě jako krásná zlatá rybka.“ Botičky od Diora a krátké černé šaty Alaya, které si koupila ve vintage-shopu na Brick Lane, ji proměnily v decentní sexbombu. „Sexbomba, když budu chtít, a decentní, když se rozhodnu,“ špitla směrem k zrcadlu a poslala si vzdušný polibek. Ještě jsem se nerozhodla, jestli ho sbalím hned, nebo jestli to budu prodlužovat k nesnesení… uvidíme.

Uviděla to hned. Jakmile vyšla z místnosti s kabáty, spatřila Garyho a v něm zavěšenou Bradsburryovou; právě se něčemu srdečně smála, zakláněla slonovinově bílý krk a rukou si jemně zakrývala bledá ústa, aby ztlumila vulgární zvuk náhlého veselí. Gary ji tiskl k sobě a rukou objímal její úzký pas. Jeho hnědovlasá hlava vedle té morové rány… Hortense měla pocit, že ji musí ranit mrtvice.

Málem se vrátila do pokoje, proklela zrcadlo, popadla kabát a odešla.

Pak si ale vzpomněla, jaké úsilí musela vynaložit, aby se sem dostala, zaťala zuby a zamířila k bufetu, kde si vztek vybila na drahém šampaňském a poďobaném číšníkovi.

A co teď?

Sbalit prvního hezkého chlapa a vzdychat mu v náručí? Tisíckrát vyzkoušené. Strategie na houby, patetická a k politování. Jestli se budu chovat takhle, Gary se to dozví, pochopí, že se mě to „dotklo“, a odpoví mi tím svým krutým úsměvem ve stylu „už v tom zase lítáš“.

A já v tom lítat budu.

Ne, ne! Musím nasadit spokojený výraz svobodné holky, která k sobě ještě nenašla chlapa, protože má velké nároky… Musím našpulit rty do pohrdavého úsměvu, jestli znovu narazím na ten prokletý pár, musím hrát překvapenou, snažit se v tom hejnu slepic najít jednu nebo dvě a předstírat konverzaci, než se vrátím domů… metrem.

Jednou z nich byla Mary Dorseyová. Politováníhodná svobodná holka, jedna z těch, jejichž jediným životním cílem je najít muže. Jakéhokoliv, za předpokladu, že s ní zůstane déle než osmačtyřicet hodin. Celý víkend by byl začátkem blaženosti. Většina chlapů, které si Mary Dorseyová přivedla do svého bytu na levém břehu Temže, se vytratila dřív, než se jich stačila zeptat na jméno. Naposledy ji Hortense viděla v Borough Market, kam ji zavlekl Nicholas, a Mary jí pošeptala: „Až s ním budeš hotová, přenecháš mi ho?“

„Vidělas, jaké má tělo? Hrozně vytáhlé,“ protestovala Hortense.

„To je mi fuk. “

Mary Dorseyová byla zoufalý případ. Vyzkoušela všechno: rychlé randění, pomalé randění, schůzku na inzerát, židy, křesťany, labouristy, torye, staré chlípníky, Wikipedii, úchyláky… Byla schopná podstoupit jakékoliv riziko, jen aby večer nezůstala sama doma, nemusela se ládovat zmrzlinou Ben & Jerry’s a vzlykat při závěrečné scéně filmu Nezapomenutelný příběh, kdy si Cary Grant konečně uvědomí, že Deborah Kerrová před ním něco skrývá pod velkým béžovým plédem. Osamělá Mary ve vybledlých teplákách a s velkou zásobou papírových kapesníků po ruce sténala: „Chci jakéhokoliv muže, aby mi sundal pléd a odnesl si mě v náručí!“ A protože přitom snědla spoustu zmrzliny a vypila láhev medové whisky, spustily se jí slzy i s řasenkou a dodávala: „Na celém světě existuje jen Cary Grant, je konec, konec… Opravdoví chlapi vymírají!“ A pak se s pláčem zhroutila na hromadu zmačkaných kapesníků.

Ráda tyto žalostné historky vyprávěla, což jí nijak neprospívalo. Tvrdila, že je sama sebou tak znechucená, že musí spadnout až na úplné dno, aby se mohla zase zvednout.

Vzpomínka na tento rozhovor způsobila, že Hortense, která už málem Mary Dorseyové položila ruku na rameno, změnila směr. Zahnula směrem k blonďaté, krásné, překvapivé postavě…

A v tu chvíli poznala Agyness Deynovou. Agyness Deynovou osobně. The it girl. Prostě The girl. Tu, která se snažila z předváděcího mola vytlačit Kate Mossovou. Múzu Burberryho, Giorgia Armaniho a Jean-Paula Gaultiera, která pěla ve Five O’Clock Heroes a sbírala obálky Vogue, Elle a Grazie. A teď stála tady, velice blonďatá, velice štíhlá, s bleděmodrým šátkem ve velice plavých vlasech, ostříhaná nakrátko, ve velice rudých punčocháčích a velice bílých teniskách, v krátkých krajkových šustivých šatech a staré odřené džisce.

Božská!

A kdopak to mluví s Agyness Deynovou, která má ve tváři laskavý úsměv a očividně projevuje zájem, ačkoliv očima zametá okolí a hledá další rybky, aby je chytila na háček? Steven a Nick, ti dva milovníci filmů, kteří Hortense posloužili jako pozvánka.

Natočila se bokem dopředu a začala se prodírat davem. Jakmile došla ke skupince, zapojila se do konverzace.

Nick, ten hezčí z nich, zrovna vyprávěl, jak jel do Paříže na Fashion Week kvůli Hedi Slimanovi. Agyness Deynová se ho zeptala, co si o jeho kolekci myslí. Odpověděl, že si na přehlídku moc nevzpomíná, ale že si moc dobře pamatuje na jednu holku, která upadla na schodišti před jakýmsi pařížským podnikem.

Dali se do smíchu. Hortense se nuceně zasmála také. Agyness ze své miniaturní rudé kabelky vytáhla fix a zapsala si jméno toho nočního podniku na bílou tenisku. Hortense ji fascinovaně pozorovala a v duchu se sama sebe ptala, jestli si všichni uvědomují, že k té skupince také patří, pro jistotu proto přistoupila ještě blíž.

Přidala se k nim nějaká holka, vzala Nickovu skleničku a vypila ji na ex. Pak se opřela o Agynessino rameno a začala žvanit:

„I’m so pissed off! Tenhle večírek stojí za houby. Je fakt hloupost zůstávat přes víkend v Londýně, radši jsem měla jet na venkov. Kdo je tohle?“ zeptala se a napřáhla rudý pařát směrem k Hortense.

Hortense se představila a snažila se přitom potlačit francouzský akcent.

„French?“ znechuceně pronesla nově příchozí a ušklíbla se jako Gorgona.

„Vy znáte Hedi Slimana, že?“ zeptal se Nick a upřel na ni svůj pronikavý pohled. Hortense si vzpomněla, že viděla jeho fotku v Metru, jak vychází z nějakého nočního podniku v podpaží s Amy Winehouseovou a s něčím odporným na hlavě.

„Ehm… ne!“ vykoktala ze sebe Hortense, zaujatá tím holobrádkem Nickem.

„K čemu je dobré být Francouzka?“ řekla holka s rudými pařáty a pokrčila rameny. „Anyway, v životě je stejně všechno k ničemu. Člověk jen musí čekat, až mu uteče čas a dohoní ho smrt… Chceš tady zůstat dlouho, nebo se půjdeme namazat jinam, darling?“ zeptala se krásné Agynessy a nalila do sebe láhvové pivo.

Hortense nenapadlo nic jiného než se sebrat a odejít. Měla na sebe vztek a rozhodla se opustit toto místo, kde to skutečně nestálo za nic. Jedu domů, mám toho dost. Nenávidím ostrovy, nenávidím Angličany, nenávidím Anglii, nenávidím čajové pečivo, nenávidím Turnerovy obrazy, královniny psy a tu fucking queen, nenávidím tu Hortense Nobody, chci být bohatá, slavná a elegantní, aby měli všichni vztek a nenáviděli mě.

Vešla do místnosti sloužící jako šatna a začala hledat svůj kabát. Nadzvedla jeden plášť, pak druhý, potom třetí a chvíli se v duchu zaobírala myšlenkou, jestli nemá ukrást jeden z nich od Michaela Korse se světlým kožešinovým límcem, zaváhala a pak ho odložila. Bylo by to příliš riskantní… Při té jejich mánii umisťovat všude kamery by ji mohli při odchodu chytit. V tomhle městě lidi ve dne v noci natáčejí. Ztratila trpělivost, vrazila ruku do hromady opuštěných kabátů a vykřikla. Dotkla se teplé pokožky. Nějaké tělo ožilo a s bručením se začalo hýbat. Mezi kabáty se objevil jakýsi muž. Zřejmě vypil sud guinnessu nebo vykouřil tři jointy. Sobotní večer byl večerem opilců a nekonečných pijatik. Holky se potácely v potocích piva, ukazovaly tanga a kluci je s půllitry v rukách tiskli ke zdi, aby nakonec všichni společně zvraceli. Patetické! So crass! Štípla do černého rukávu a muž zasténal. S úžasem přestala; ten hlas znala! Začala hrabat a vyhrabala Garyho Warda.

Table of Contents

PRVNÍ ČÁST