Předmluva

Tomáš Halík není člověk starý – je člověk zralý. Také jsem před pár lety vstoupil do zralejšího období svého života a náš rozhovor skoro přirozeně začíná přemítáním o stáří. Tomáš hovoří svým typickým jazykem o „distančním noviciátu starectví“. Hned však dodává, že „čím je člověk starší, tím větší má potřebu ticha a samoty“.

V situaci ticha, kontemplace, tvrdé práce ducha, ale i stálého cestování, jak tomu u velmi zaměstnaných a tvůrčích lidí bývá, vznikaly naše rozhovory.

Dva lidé, kteří se znají už léta, si našli čas, aby společně poseděli u krbu v Tomášově bytě. Zastavili se a povídali si o tom, co se jim v jejich životech jeví jako to nejdůležitější. Co jim připadá jako nejpodstatnější v Halíkově myšlení a o co by se rádi formou rozpravy-rozhovoru podělili s ostatními.

Jsou různí čtenáři. Takoví, kteří Halíkovy knížky hltají, mají-li podobu ucelených esejů nebo přednášek. Ale jsou i takoví, jimž rozprava-rozhovor bude asi bližší. Neboť dnešní člověk rád naslouchá druhým, přinejmenším takový, který má rád lidi a chce se s nimi takto – během rozhovoru – setkat.

My dva Tomášové jsme se poprvé setkali už dávno. Bylo to v jiné epoše, komunistické. Dnes je tu nová generace, která tehdejší dobu už vůbec nepamatuje. S nimi má Tomáš většinou co do činění, ať už u Nejsvětějšího Salvátora, nebo za univerzitní katedrou. Když jsme se setkávali u krbu v centru staré Prahy, nechtěli jsme jako dva kmeti v bačkorách vzpomínat na to, jak dřív bývalo všechno lepší, ale chtěli jsme společně projít Tomášův myšlenkový vývoj. Nechtěli jsme mluvit jen o minulosti, nýbrž i o tom, o čem Tomáš přemýšlí dnes, poněvadž stále o něčem uvažuje a klade si nové otázky, svou povahou ty nejdůležitější. Otázky, které nestárnou, neboť jsou vepsány hluboko do přirozenosti člověka, znovu se prodírají na povrch nebo v každém novém pokolení prožívají svou renesanci. A kdo už sám prošel kus této cesty, může se stát i dobrým průvodcem, společníkem či starším bratrem.

Lovím v paměti střepy vzpomínek na své první setkání s Tomášem Halíkem. Bylo to v Praze uprostřed temné noci osmdesátých let minulého století. Tajné bohoslužby se tehdy celebrovaly kdesi na Spořilově v malých domcích za důkladně utěsněnými okny. Rozhovory a přednášky probíhaly v pražských Lysolajích. Cestovali jsme jižním Polskem s tajným posláním od kardinála Tomáška našim biskupům – tam mohl Tomáš poprvé veřejně stanout u oltáře, například v opolské katedrále. Vzpomínám také na první chvíle po „sametové revoluci“ v Praze, na společné mše – už veřejné – v Týnském chrámu, na habilitační rozpravy ve Vratislavi a obhajobu doktorátu našeho přítele v Poznani. A tak bych mohl celé to čtvrtstoletí, všechna ta naše setkání, jako krátké trhané záběry ze starého filmu dál a dál dolovat ze své paměti. Ale Tomáš je stále napřed. Chytá druhý dech – jak sám říká. Naše pražské rozhovory u krbu jsou odrazem „smířené různosti“ – včetně různosti generační, intelektuální, národní i jazykové. Je dobře, když spolu hovoří dva lidé, kteří se znají. Lidský život je krátký, lidé tak rychle odcházejí, každý má spoustu vlastních problémů. Samozřejmě, že jsem se víc ptal a poslouchal, ale tak to bývá, když mladší mluví se starším. Doufám však, že i druzí si z toho naslouchání toku řeči odnesou něco dobrého.

Tomasz Dostatni, OP, v Praze v březnu 2011

I. Poušť a smíření

Před patnácti lety, když jsem končil své působení v Praze, jsme uvažovali o tom, že spolu napíšeme knihu rozhovorů, ale teprve nyní se k tomu dostáváme. Za těch patnáct let se toho v tvém životě mnoho událo. Ale domluvili jsme se, že více než událostem se tentokrát budeme věnovat spíš tomu, nakolik se tvé životní zkušenosti, studium a přemýšlení – zejména v době od pádu komunismu – obrážejí v tvém pohledu na svět, v tvých filozofických a náboženských názorech a také v tvé literární a pastorační práci. Možná by tak mohlo vzniknout takové malé kompendium tvých myšlenek k různým tématům, které by kromě jiného, bez nároku na systematičnost a úplnost, mohlo nabídnout jakýsi klíč těm, kdo se pouštějí do četby tvých knížek.

Chápu tvou nabídku také jako příležitost, abych ještě doplnil pár myšlenek ke svým knížkám. Kdykoli pustím rukopis definitivně z rukou, zmocní se mne trýznivý pocit, že jsem k tématu ještě mnohé nedopověděl. Němci tomu říkají Treppenweisheit, „schodištní moudrost“ – myšlenky, které tě napadají až dodatečně, když už se vracíš po schodech zpátky domů.

Knížku rozhovorů, v níž jsem vylíčil mnohé z událostí půlstoletí svého života, jsme dali dohromady s Janem Jandourkem už v roce 1997. V Česku a později i v Polsku vyšla pod názvem Ptal jsem se cest. Tenkrát jsem hodně váhal, není-li na memoáry v padesáti příliš brzy, ale pak jsem si řekl, budiž – člověk má psát paměti, dokud mu paměť slouží, aby si pak zbytečně nedomýšlel a nelhal. A teď bych rozhodně nechtěl, aby z této knížky byl jen nějaký „dodatek k autobiografii“.

Stojím na prahu stáří a pomalu mě přestává zajímat to, co na mém životě asi může zajímat druhé; spíš mě začíná zajímat, o co se bude zajímat Bůh, až budu stát před jeho soudem. A tam asi spíš půjde o plody těch let než o události života samé – o to, k čemu člověk dozrál, k čemu dospěl, čemu porozuměl a co se naučil.

Polský lékař a spisovatel Janusz Korczak, který se za války ve varšavském ghettu s obrovským nasazením ujímal židovských sirotků, napsal snad ty nejkrásnější věty o stárnutí těsně před transportem do Treblinky. Ale když už jsi na to narazil: Co pro tebe vlastně znamená stárnutí?

Neskličuje mě, ale beru ho vážně – jako úkol, který přede mnou stojí. Nedávno jsem meditoval o nočním rozhovoru Ježíše s Nikodémem v Janově evangeliu. Ježíš žádá obrácení a říká svému hostu: „Musíte se narodit znovu!“ A Nikodém reaguje otázkou: „Jak se může člověk narodit, když je už starý?“ A mě nad tím napadla jiná otázka (a pokládám ji ve svých nocích i Nikodémovu partnerovi v rozhovoru): Jak se může v každém z nás „narodit starý člověk“?

Vždyť stát se starým to není něco, co se jen tak mimoděk přihodí. To je opravdu náročný duchovní úkol. V ruské duchovní tradici existuje pojem „starec“, který je pojmu stařec blízký, a přece s ním není totožný. Starec – to nemusel být věkem starý člověk, mohl být a výjimečně býval i poměrně mladý, byl to však člověk duchovně zkušený – zpravidla se pro roli starce kvalifikoval tím, že strávil rok o samotě na poušti. Při takovém pobytu se už člověk něco dozví o životě, hlavně o sobě a o Bohu, mnohem víc než na rušném tržišti světa! Od starce se očekává moudrost, plod duchovní zralosti. Moudrost v mládí je ctnost, ve stáří by to měla být téměř povinnost.

K tvému životnímu stylu v posledních více než deseti letech neodmyslitelně patří i období samoty a poustevničení.

Nestrávil jsem na poušti sice nikdy souvisle celý rok, ale loni to bylo už po dvanácté, co každoročně v létě trávím víc než měsíc v naprosté samotě lesní poustevny u jednoho kontemplativního kláštera v Porýní. Za těch dvanáct let jsem tedy absolvoval jakýsi „distanční noviciát starectví“; nevím ovšem, uznají-li mi to tam „nahoře“ jako platné.

Čím jsem starší, tím větší mám potřebu ticha a samoty. Po hektických měsících akademického roku, kdy jedna povinnost stíhá druhou, se k těm týdnům samoty plazím jako člověk umírající žízní k spásné oáze. Celý rok se na ten čas těším, nemohu se ho dočkat a s těžkým srdcem se vždy s tím blaženým údobím roku loučím. V té poustevně ostatně vznikly všechny mé knihy posledních let. Nedokázal bych je napsat jindy a jinde. Psaní v té samotě je doprovázeno nejen pravidelným rytmem modlitby a meditace, pro nějž v běžném chodu roku bohužel nenajdu dost věrnosti a odhodlání, ale meditace a psaní tam pak splývají, psaní se stává formou modlitby. Zásadní slova musí být vždy kryta zázemím mlčení, modlitby a meditace. Kolik je kolem nás plytkých slov, která příliš lehce sklouzávají ze rtů a nemají pak váhu ani plodnost, protože nevzešla z žádné hloubky ticha a kontemplace – a myslím tím i na otřelé fráze a zbožná klišé v prostředí církve.

Období odloučenosti a život v poustevně, to byly už od prvních dob křesťanství důležité zkušenosti vedoucí k duchovnímu růstu. Můžeš prozradit něco z toho, co ty ses o sobě v té samotě dozvěděl?

Při psaní svých knížek jsem kromě jiného zjistil, že asi nejsem a ani nechci být akademickým teologem, ale že jsem spíš „teofil“. Teofil se od teologa (zvláště toho, který pěstuje systematickou „vědu o Bohu“) liší jako filozof od sofisty; teofil ví, že o Bohu víceméně nic neví, že ho však přesto upřímně miluje.

Teofil nedokáže psát učené traktáty o Bohu jako takovém, a proto vědomě vydává svědectví spíš o své životní cestě a o své víře. O sobě psát může, protože toho o sobě samém za ta léta, a zejména za ty týdny v samotě ví víc, než je mu samotnému často milé a příjemné. A především ví, že o sobě nemůže nic vědět a nic říct, aniž by přitom pustil Boha ze zřetele.

Možná to je důvod, proč tvé knihy napsané po padesátce předcházela zmíněná autobiografická knížka a proč i ostatní tvé knihy mají některé autobiografické rysy a jsou spíš svědectvím než systematickými traktáty o Bohu. (À propos: Teofil je také název časopisu mladých krakovských dominikánů, na jehož stránkách vyšly i některé tvé texty.)

Ano, a není to jen proto, že lidé dnes po takových svědectvích rádi sahají a čtou, zatímco hory „traktátů“ leží na policích knihkupectví a sáhne po nich spíš zas jen někdo z poměrně úzkého kruhu specialistů. Teofilové dávají přednost mluvení o Bohu v kontextu vyprávění vlastního příběhu víry. Začal to Augustin svými Vyznáními, patří sem svatá Terezie Velká se svým Životem i „malá Terezie“ se svými Dějinami duše, kardinál John H. Newman se svou Apologií pro vita sua a Thomas Merton se svou Horou sedmi stupňů, abychom se zaštítili alespoň některými z velkých. Narativní, biografická řeč o víře, víra jako dění, jako cesta, Bůh skrytý v příběhu – o tom jsem vždy intuitivně tušil: tady leží pravda, tady je skrytý poklad. Tudy může vést cesta, když oficiální stezka teologie zarostla bodláčím definic a pro nedostatečně vybaveného bývá neschůdná.

To ale neznamená, že by „teofil“ nutně líčil svou cestu jako příklad k následování.

V té své autobiografické knížce jsem napsal (a tento bonmot zajisté nepochází z mé hlavy, slyšel jsem ho už připisovat kdekomu), že „člověk musí být stále příkladem, a nejde-li to jinak, alespoň příkladem varovným“. Říká-li se o světcích, že jejich život je mnohdy ad admirandum, sed non ad imitandum (k obdivu, ale nikoli k napodobování), o co víc to platí o nás, obyčejných hříšnících! Teofil nevypravuje svůj příběh proto, aby byl obdivován a napodobován, ani proto, aby byl případně litován. Název oné knížky před padesátinami jsem vzal z odpovědi Nietzscheho Zarathustry těm, kdo od něj žádali „návod“. Chtěli, aby jim ukázal cestu, ale on řekl: „Nemohu vám ukázat cestu, ani já jsem se neptal na cestu, ptal jsem se cest samých, já vám nanejvýš mohu ukázat svou osobní cestu a dodat: Toto je má cesta – ukažte mi ty vaše! “

Na své životní cestě jsi také narážel na ledacos nepříjemného, a to nejen v době komunistické perzekuce křesťanů. Vím, že i po roce 1989 jsi to pro své názory a postoje leckdy v různých prostředích české společnosti a církve neměl lehké. Ale zdá se mi, že se situace postupně hodně změnila. V poslední době, zejména v roce 2010, jsi dostal řadu významných ocenění, jak mezinárodních, tak domácích, v církvi i mimo ni – a v Polsku je tvůj příspěvek k teologii a křesťanskému myšlení dokonce tématem několika magisterských a dizertačních prací na teologických fakultách.

Postupně jsem si zvykl na postavení člověka, který bude spíš narážet napravo i nalevo, protože ať chce, či nechce, vždy trošku vybočuje z řady, takže ta nedávná ocenění mě uvedla do značných rozpaků, a ty se snažím zakrývat humorem. Říkám, že když slušný člověk dostává takové ceny nebo když se jeho myšlenky stávají předmětem studentských prací, měl by být už dávno nebožtík a že je vlastně neslušné se podobných věcí dožít. Anebo že se obávám, že až stanu před Božím soudem, Hospodin mi řekne: „Tak měl jsi, pravda, také nějaké zásluhy, ale za to tě už ocenili na zemi, dostal jsi už odměnu, takže teď už se budeme zabývat jen tvými hříchy.“ Přinejmenším jsem rád, že jsem v mládí a ve středním věku dostával spíš políčky než metály, to člověka otuží. A teď jsem ve věku, kdy už jsem snad imunní vůči pokušení myslet si, že cena člověka spočívá v těchto věcech a že člověk s metály a tituly je kvůli tomu něčím víc než kdokoli jiný. Také si uvědomuji, že jsem jen žákem a pokračovatelem řady českých křesťanských myslitelů, kteří velkou část života strávili v žalářích a nemohli prakticky publikovat, takže vždy, naposledy při přebírání Ceny Romana Guardiniho v Mnichově, zdůrazňuji, že chápu ta ocenění také a především jako vyznamenání pro ně.

Ale přesto u jednoho titulu bych se rád zastavil. Setkáváme se v předvečer tvé cesty do Varšavy, kde ti Rada křesťanů a Židů v budově synagogy uprostřed někdejšího židovského ghetta udělí čestný titul Člověk smíření. Co pro tebe toto ocenění znamená? Jak vlastně rozumíš výrazu „člověk smíření“?

Titul Člověk smíření z té řady ostatních ocenění vybočuje právě tím pojmem smíření. Být „člověkem smíření“ – to je náročné trvalé poslání, nikdy nekončící úkol; pro sebe to nynější ocenění chápu spíš jako závazek, kterému ještě musím dostát v budoucnosti. Zároveň to však vystihuje něco, oč jsem se opravdu vždycky snažil – vidět náš svět z různých stran, vnímat jej tak říkajíc také „očima těch druhých“, připustit různost pohledů z různých perspektiv a hlavně chápat tuto různost jako něco, co nemusí být nutně předmětem konfliktů a vzájemného vylučování, nýbrž spíš vzájemného obohacení. V děkovné řeči v synagoze bych chtěl zmínit místo v knize Zjevení svatého Jana, kde člověk dostává příslib, že na konci životních zápasů obdrží bílý kamínek a na něm své nové jméno. Byl bych velmi šťastný, kdyby mé nové jméno, konečná identita, odpovídala titulu, který mi Rada laskavě přisoudila: člověk smíření. Máloco náš svět potřebuje tolik jako smíření a lidi smíření!

Když jsem před čtrnácti lety vedl ty zmíněné rozhovory s Janem Jandourkem, začínali jsme tím, že kdybych si měl navrhnout erb, znak, který by symbolizoval to, o co mi v životě hlavně jde (to byla jedna technika v rámci psychoterapeutického výcviku), byl by na něm určitě most. Řekl jsem tehdy, že hlavní smysl a poslání svého života vidím v budování mostů – mezi věřícími a nevěřícími, mezi vírou a kulturou, mezi církví a univerzitou, mezi katolíky a evangelíky, mezi křesťany a Židy a lidmi různých náboženství a kultur, mezi Čechy a Němci apod. Tento důraz trvá. I dnes by mne na podobnou výzvu nenapadl asi jiný výtvarný symbol než právě most – spojování, překlenování oddělujících propastí. A pokud bych měl pro to najít jedno jediné slovo, asi by to bylo slovo smíření.

České země zažily mnoho válek, včetně těch náboženských. Ostatně čeští světci byli z valné většiny mučedníci zavraždění příslušníky svého národa. Co konkrétně pro tebe slovo smíření znamená?

V tom českém výrazu se ozývá mír, pokoj, v polském (pojednanie) pak domluva, dohoda, jako v latinském reconciliatio – jakási společná porada. Pro mě je důležité, že smíření není zestejnění, nevede k šedivé uniformitě. Smíření spíš zahrnuje respekt k různosti. Samotný pojem smíření naznačuje nejen to, že jsou zde různá stanoviska, ale i to, že předtím tu byly různé konflikty, napětí a nedorozumění, někdy věci bolestné a obtížené vinami, byla tu situace, kterou bylo potřeba napravit a uzdravit. Smíření mnohdy znamená také odpuštění, pokání, sebereflexi, sebekritičnost a schopnost porozumět druhému právě v jeho odlišnosti. Ano, smíření znamená respekt k jinakosti druhého.

To je motiv, o kterém hodně psal židovský filozof Emmanuel Lévinas, jeden z nejoblíbenějších myslitelů Jana Pavla II. Tento filozof zdůrazňoval, že pro soužití lidí a kultur – a lze to aplikovat i na soužití Židů a křesťanů – je důležité nesnažit se převést „jiné“ na „své vlastní“, na „stejné“, nýbrž naopak respektovat druhého právě v jeho jinakosti, respektovat „exteritorialitu“ druhého, jeho právo na odlišnost, na výsostné území jeho jedinečnosti. Respekt k odlišnosti však nemá vést ke zdvořilému, v jádře však lhostejnému odstupu, nýbrž k přijetí odpovědnosti za druhého. Nad každým z nás se vznáší Hospodinova otázka: Kde je tvůj bratr? A kdybychom odpověděli, že přece nejsme „strážci svých bratří“, zasloužili bychom si nést znamení Kainovo.

Podobné myšlenky však mají i své politické důsledky a jsou významné také pro soužití odlišných kultur.

Stále poukazuji na to, že klíčovým úkolem naší doby, naší dnešní společnosti, která je národnostně, politicky, kulturně, nábožensky pluralitní, je učit se přijmout, uznat a pochopit odlišnost druhého nejen jako možný zdroj ohrožení, nýbrž především jako možný zdroj vlastního obohacení, doplnění – a to předpokládá a přináší také naše zpokornění a prohloubení, zmoudření. K tomu ovšem vede dlouhá cesta, protože jinakost v sobě také pochopitelně nese rizika nedorozumění, napětí a konfliktů. Pochopit jinakost druhého jako možné obohacení předpokládá vzdát se apriorního nároku na univerzální platnost svého vlastního vidění světa. Znamená to vzdát se triumfalismu, to znamená představy, že já jsem vlastníkem vší pravdy. Je třeba si uvědomit a přiznat si svou konečnost, omezenost a fakt, že se každý díváme na svět z odlišné perspektivy. Pochopit, že je tudíž přirozené, že o mnoha věcech vypovídáme různě, poněvadž to prostě odpovídá skutečnosti, že každý stojíme na jiném místě, v jiné tradici, navazujeme přirozeně na mnohé věci, které jsou těm druhým neznámé, a tudíž často nepochopitelné.

Takový postoj ovšem může být a často bývá nařčen z relativismu.

Jistá dávka seberelativizace je určitě zdravá, tradičně se tomu říká pokora. Přesto zdaleka nepřijímám některé populární postmoderní ideologie naprostého relativismu a radikálního multikulturalismu. Setrvávat jen u konstatování rozdílů a zdvořilého respektování různosti, to by mohlo nakonec také vyústit ve společnost jako agregát striktně oddělených kulturních ghett, rezignujících na opravdovou obohacující vzájemnou komunikaci a sdílení. Smířená různost neznamená pouze smíření se s růzností, nýbrž proces pokojné komunikace, vyžadující hermeneuty, tlumočníky, snažící se interpretovat vlastní i cizí hodnoty srozumitelně, věrně a věrohodně, aby mohlo dojít ke skutečnému porozumění.

Nedávno zesnulý známý polský spisovatel a reportér Ryszard Kapuściński chtěl být také takovým „tlumočníkem“ na první pohled vzájemně hodně vzdálených kultur. To je jistě téma filozofické, ale i teologické.

Ano, tento koncept má také hluboký teologický smysl. To, co je velkým úkolem křesťanské teologie dnes, je stále hlouběji promýšlet důsledky pojetí Boha jako Trojice – Boha, který je spojením jednoty a různosti, spojením oné s ničím nesrovnatelné jedinečnosti Boha s vnitřní pluralitou společenství „osob“. Bůh, který je sám v sobě společenstvím, je totiž svatým pramenem plurality stvořeného světa, říká ano naší různosti, pestrosti a mnohovrstevnatosti.

Oproti islámu a židovství zdůrazňuje křesťanství skutečnost, že Boží jedinečnost v sobě obsahuje také různost. V dialogu s židovstvím a islámem není lehké ukázat, že tento motiv není zradou monoteismu a jakousi skrytou regresí k pohanskému mnohobožství. Připomínám, že už v řadě textů hebrejské Bible je naznačena vnitřní dynamika Božího života: například pojmy Boží duch, Boží moudrost, Boží slovo jsou něčím, co v biblických textech (a pak i v teologii a mystice judaismu) překračuje ryze unitární pojetí božství. Právě na tomto půdorysu – vztahu Boha a jeho hypostazí, Moudrosti, Ducha, Slova – se rozvíjela pozdější patristická teologie Boží trojjedinosti.

To nejsou čistě spekulativní, abstraktní úvahy, ale mají i řadu dalších důsledků!

Pojetí Boha jakožto Boha spojujícího jedinečnost a různost má významné důsledky také pro chápání světa, má své politické důsledky i vliv na chápání církve. Společnost a církev, která – nakolik je lidská – chce být (podobně jako člověk) obrazem Božím, nemůže být monolitní, jednolitá, nemůže být ani strnule patriarchální. Musí v ní být, tedy myslím v církvi i společnosti obecně, kromě jiného také místo pro ty, kdo reprezentují svobodné prorocké („rušivé“) vanutí Ducha.

Jednota v různosti, smířená různost!

Ano, myšlenka jednoty v různosti pro mě není jen nějakým kulturním konceptem nebo politickou ideologií, jako věřící křesťan a teolog vnímám současně i její hluboké teologické a spirituální kořeny. Opravdu si myslím, že koncept Trojice by měl být daleko víc než v minulosti promítnut nejen do akademického teologického myšlení, ale i do žité křesťanské spirituality, do křesťanského vnímání světa, církve a společnosti. Tajemství Trojice bylo a je po staletí dějin teologie předmětem vážných teologických studií, avšak v běžném vědomí křesťanů, jak na to ostatně upozorňoval už Karl Rahner, hraje trojičnost Boží až na pár výjimek dost malou roli. Za vyznáním mnoha křesťanů „Věřím v jednoho Boha“ se skrývá spíš obecný teismus, ne-li deismus; mnozí „vyznavači“ i popěrači Boha si svorně Boha křesťanské víry pletou s antropomorfní „nadpřirozenou bytostí“ skrývající se za kulisami přírody a dějin či s vágní, amorfní „vyšší silou“. V takovém případě, jak ukazuji i ve svých knížkách a přednáškách, jsem spíš na straně ateistů, nakolik takové chápání Boha odmítají.

Snažím se ukázat, že Bůh je na jedné straně opravdu radikální a nevýslovné Tajemství, vymykající se našim slovům, představám, dokazováním i popíráním, na druhé straně je však také tím, kdo vstupuje do dějin jako vtělené Slovo a posvěcuje a otevírá tím „lidskou přirozenost“ a také kdo posvěcuje pluralitu stvořeného světa tím, že ji činí symbolem své vlastní plurality – tajemství Trojice.

Nyní mluvíme jako křesťané. Bůh se stal jedním z nás. Cesta smíření Ježíše Krista s člověkem a se světem, který Bůh stvořil, vede skrze kříž. Také ty často připomínáš, že Ježíš neskončil své působení smrtí na kříži, nýbrž slavným vzkříšením.

Ano, spolu se svatým Pavlem věřím a vyznávám, že kříž a zejména vzkříšení jsou základem a srdcem křesťanství. A stejně jako se snažím hájit Boží velikost, velikost a vznešenost Božího tajemství před různými „dokazovači“, kteří nakonec dělají z Boha „předmět“, jsoucno mezi jsoucny, se stejnou vehemencí se snažím hájit tajemství vzkříšení před těmi, kdo by je chtěli zbanalizovat a redukovat, udělat z něj prostě jen odpověď na otázku po osudu Ježíšovy mrtvoly. Ježíšovo vzkříšení – a zde znovu vycházím z meditace nad Pavlovými texty – je pro mě něčím mnohem víc! Podobně jako už dávní teologové mluvili o „creatio continua“ (pokračujícím stvoření), také já razím pojem „resurrectio continua“ (pokračující vzkříšení). Myslím tím, že realita vzkříšeného, živého Krista skrytě „protéká“ jako ponorná řeka dějinami a lidskými osudy – a čas od času, zejména v okamžicích konverze, vytryskne na povrch. Tak Pavel v události svého obrácení právem viděl setkání se Vzkříšeným a mohl říci: Nežiji už já sám, nýbrž Kristus žije ve mně. Meditace o Kristu, který žije v nás, mi kdysi otevřela úplně jiné chápání a prožívání modlitby – namísto pokusů o „telefonát do nebe“ nastoupilo tiché meditativní ponoření se do oné hloubky, která není už jen naší vlastní hloubkou, ponoření do „živé vody“, která protéká námi, naším příběhem, našimi myšlenkami, ano i našimi bolestmi a slabostmi. Najednou se mi otevřelo porozumění pro Ježíšovo zaslíbení, že kdo v něj věří, tomu poplyne z útrob pramen, tryskající do života věčného.

Co může cesta smíření, kterou prošel Ježíš Kristus, říci těm, kdo jsou mimo křesťanství? Co je specifické pro křesťanské smíření? Čím tebe oslovuje?

Na takto položenou otázku mohu těžko odpovědět, protože si myslím, že ti, kteří jsou skutečně osloveni Kristem a jeho cestou, jeho dílem smíření a vykoupení, už právě nejsou „mimo křesťanství“. Porozumět události Krista a být jí zasažen, to není jen jakási předsíň víry, to už je vstup do svatyně. Pro křesťanské smíření (a tento pojem můžeme použít téměř jako synonymum pojmu spása, vykoupení – každé to slovo je vlastně jinou metaforou pro jiný aspekt téhož dění mezi Bohem a člověkem) je typické to, že se v něm odehrává setkání s lidskou svobodou (s otevřeností vůči tomuto daru setkání s Bohem).

Když Kristus říká „Tvá víra tě zachránila“, slyším v tom: Nezachránil jsem tě jen já „zvnějšku“, bez tebe samého, ale nezachránil ses ani jen ty sám svou vlastní silou. Na zahradní brance vedoucí k mé poustevně v Německu je nápis: „Nic bez Něho, nic bez nás!“ Víra je uzdravující, spásné, usmiřující setkání člověka s Kristem a skrze něho a s ním a v něm s Bohem. To spojení božského a lidského – v Kristu, ve víře, v církvi, v eucharistii, v Písmu – to mne hluboce oslovuje! Proto jsem křesťanem.

Pro tebe je a bylo velmi důležité slovo most. Ale například i v naší dominikánské spiritualitě hraje toto slovo veledůležitou roli. U svaté Kateřiny Sienské se totiž objevuje obraz mostu, po němž Kristus přichází k nám a my k němu. Před chvílí jsi mluvil také o smíření. Slova most a smíření evokují také slovo cesta – to je obraz důležitý pro náboženské myšlení, a to nejen křesťanské.

Jít po mostě, být na mostě znamená vstoupit do meziprostoru, do prostoru, který sice spojuje dva břehy, ale zároveň to také znamená jisté „bezdomoví“ a vzdálení od jednoho i druhého břehu. Člověk musí opustit svůj břeh, vyjít ze zaběhnutého, z toho, co mu bylo dosud samozřejmé, a přiblížit se k druhému břehu. Pak se už nemůže vrátit zpátky nezměněný, nepoznamenaný tím, co nového zahlédl, avšak nejde o to, že by se prostě přestěhoval a vyměnil jednu identitu za druhou, svůj svět za svět druhého břehu.

Pojem cesty v sobě zahrnuje dynamiku změny. Kristus o sobě řekl: „Já jsem cesta, pravda a život,“ a křesťané, dříve než je v Antiochii začali nazývat křesťany („kristovci“), bývali označováni jako „lidé té cesty“. Křesťanství není nic statického, víra nespočívá v jednorázovém přijetí souboru dogmat, víra je obrat a trvalý životní pohyb, cesta následování. Zahrnuje odvahu a odhodlání vstoupit do Ježíšova příběhu, který vrcholí ve velikonočních událostech. Nejraději bych řekl: Nechat se strhnout tímto příběhem, kdyby toto vyjádření nesvádělo k povrchní představě pouhého emotivního zaujetí. Anebo můžeme říci: Nechat se Ježíšovou cestou in-spirovat, pokud to chápeme doslovně: nechat své smýšlení a konání provanout duchem Ježíšova života a učení.

To ovšem znamená také kříž…

Samozřejmě kříž nelze obejít, ale je také důležité neskončit křížem a na kříži. Kdysi mě velmi oslovil jeden text Józefa Tischnera, v němž ironicky píše o křesťanech, kteří nejsou ochotni a schopni ani po Velikonocích „sestoupit z kříže“. Měl před očima lidi, kteří zažili pronásledování v době komunismu, ale jako by v té situaci mučedníků ustrnuli a nebyli schopni vykročit z role ukřivděných obětí, překonat trauma bolesti a odmítnout pokušení touhy po odplatě a pomstě. Vzkříšení je také odpuštění: ne nadarmo Ježíš po svém vzkříšení přináší jako svůj první dar učedníkům Ducha a s ním i dar odpuštění a moc odpouštět.

Jak je zde třeba toho „resurrectio continua“ – odvahy vstoupit se vzkříšeným Kristem do radikálně nové kvality života, nenechat se spoutat minulostí ani vinami těch druhých, umět odpouštět a usilovat o smíření! Onou teorií o „resurrectio continua“ naznačuji, že moment probuzení víry, ať už je to okamžik konverze, nebo to, co často nazývám „druhou konverzí“ či „vírou druhého dechu“, je v jistém smyslu účast na Kristově vítězství nad smrtí, hrobem, zlem a temnotou. Přitom plnost vzkříšení se na nás ukáže až „in eschato“, až na samém konci našeho životního příběhu. Na naši existenci tady stále – i když kráčíme ve víře – padá stín smrti a hříšnosti. Myslím, že v tom spočívá paradox, dynamika, ale i strhující atraktivita křesťanské existence. Tohle se zřejmě Martin Luther snažil vyjádřit, když řekl, že křesťan je „simul iustus et peccator“, zároveň ospravedlněný i hříšník. Mohli bychom ukázat, že v křesťanské existenci se neustále odehrává drama světla a tmy, kříže a vzkříšení. Ostatně není právě tento moment také nesmírně inspirativní pro celou oblast umění – a není silné, „nepocukrované“ umění, které neschematicky popisuje tyto paradoxy lidské existence, přirozeným spojencem autentické křesťanské teologie, spirituality a liturgie?

II. Farnost a konvertité

Při své poslední návštěvě v Praze jsem náhodou vzal do rukou farní zpravodaj od Nejsvětějšího Salvátora, kde byl rozhovor s mladým člověkem nazvaný Vžít se do druhého. Jak se dnes díváš na mladé lidi, kteří do vašeho kostela přicházejí? Co hledají mladí lidé na přelomu 20. a 21. století? Jaké je nejčastěji trápí otázky?

Za posledních dvacet let jsem měl vzácnou příležitost doprovázet na cestě víry a hledání Boha mnoho set dospělých lidí a víc než tisícovku z nich přivést až ke křestnímu prameni nebo k biřmování, „svátosti křesťanské dospělosti“. Bylo vždy něco neopakovatelného pozorovat, jak z malé jiskřičky roste světlo, které pak vidíš v očích těch, kdo při křestním či biřmovacím obřadu říkají své „věřím“ – a ty víš, čím je to slovo kryto, jak složitým způsobem si tenhle paprsek razil cestu ve stínohře tázání a zkoušek. Ale právě pro tuto neopakovatelnost mám, snažím-li se reflektovat třiatřicet let své kněžské pastorační zkušenosti, velké rozpaky mluvit o jejich motivech, protože se mi zdá, že jsou stejně u každého trochu jiné. Nerad mluvím abstraktně o „moderním člověku“, „dnešní mládeži“, „současné generaci“. Bůh tvoří stále originály, žádnou „sériovou výrobu“ – a my dokonce k té originalitě povzbuzujeme. Podívej se na tu originalitu svatých! Každý z nich jako by vynesl z pokladu Krista, víry, církve něco nového, co tu ještě nebylo – a přece nejsou zakladateli nových náboženství (jakkoli takový Benedikt, František, Dominik či Ignác by „na to měli“), nýbrž jsou „jen“ originálními interprety Krista. Ostatně autentičtí křesťané mi často připadají mnohem originálnější a víc tvůrčí než ti, kdo se snaží založit nějaké nové náboženství, popřípadě vytvořit „náboženské esperanto“.

Rád bych se však vrátil ke své otázce: Co tedy tito mladí lidé podle tebe v životě hledají?

Jistě jde vždy, obecně řečeno, o hledání smyslu, hledání spirituální dimenze života, hledání odpovědi na palčivé otázky, ať už to jsou otázky současné doby, nebo jejich osobní otázky, které vyvstaly z jejich vlastního životního příběhu. Ti, kteří v církvi a víře hledají bezpečný úkryt před složitostmi světa, a je třeba vidět, že jsou i takoví konvertité, nepřicházejí zpravidla do naší farnosti, ti mají poměrně bohatou nabídku v jiných prostředích dnešní církve.

Podobá se to tomu, jak jsi před nějakými zhruba čtyřiceti lety prožíval svou konverzi ty sám?

Oproti naší generaci je tu patrný posun. Například pro nás, kdo jsme konvertovali v době komunismu, byla hodně důležitým motivem církev. Setkávali jsme se s ní v podobě chudé, pronásledované církve, v podobě společenství mladých lidí mnohdy vystavených velkému riziku a také prostřednictvím kněží, kteří se tehdy po dlouhodobém věznění ocitli na svobodě. A tato podoba církve byla pro nás neobyčejně věrohodná. Mnozí z nás si říkali, že pokud tato církev, která prošla řadou zkoušek a nenechala se pohltit ani ochočit totalitním režimem (přinejmenším v těch podobách, které jsme poznali), něco tvrdí, bude to asi pravda. Věrohodnost církve pro nás byla něčím, co nás vedlo k víře a bylo zárukou pravdivosti poselství, které církev hlásala.

Dnes často slyším od mladých lidí: Ano, víra je báječná věc, ale když už to bez té církve nejde, tak my to také nějak vydržíme. Pro mnohé je dnes církev, jak ji kolem sebe zažívají, spíš překážkou na cestě než pomocí. V tom vidím určitý posun.

A jak se mladí dostávají k víře a církvi dnes? Co je přivádí do pražské akademické farnosti?

Pro mnohé bylo nejdůležitější setkání s věřícími kolegy a přáteli, někteří zpočátku chtěli jen víc porozumět vnitřnímu světu těch, které si zvolili za své budoucí životní partnery. Některé k nám přivedly knížky a pochopitelně mám radost, že takto slouží kromě jiných také mé knížky. Někteří přišli do našeho kostela spíš náhodou – i když já tvrdím, že „náhoda je pseudonym Boží“. Například jedna žena šla kolem kostela a slyšela zevnitř salvu smíchu, reakci na nějakou humornou poznámku v kázání. To ji velmi překvapilo. Psa, kterého si vedla, svěřila žebrákovi, jenž seděl před kostelem, a celá zvědavá vstoupila dovnitř. Na bohoslužbě byla tehdy vůbec poprvé. Ale její cesta pak pokračovala dál a za několik let ji přivedla až do našeho kurzu pro katechumeny a ke křtu. Někteří mladí lidé se zas poprvé blíže setkali s věřícími v zahraničí, třebas když dívky pracovaly jako au-pair na Západě a dostaly se do věřící rodiny – a najednou zjistily, že tam je víra něčím úplně normálním a běžným. To oslabilo jejich předsudky. Přece jen v Čechách je věřící člověk svým okolím stále vnímán jako exot, jako podivín z jiného světa.

A ty další motivy?

Někdy k nám přicházejí lidé, kteří už dosyta vyzkoušeli všechny „nabídky tohoto světa“, včetně sexuální promiskuity a drog, a tento styl života v nich zanechal jen hořkou pachuť popele, zklamání, vyhoření, nudu, znechucení – a konverze jim otevřela radikálně jiný svět. Ale nemusí to být jen tito „těžcí hříšníci“, po nichž pasou někteří evangelikální „obraceči“. Často jsou to lidé, kteří se prostě seznámili s tím, co jim nabízí současná sekulární kultura – a pak je začala pronásledovat otázka: A to je opravdu všechno?

Už jistou dobu i u nás cítím onen obrat, který se například v Americe projevil posunem od kultury „humanistické psychologie“ šedesátých let k „transpersonální psychologii“, od snah po „seberealizaci“ k touze po „sebepřekročení“. Jednoduše řečeno: velkou žízeň po spiritualitě. Na ni dnes reaguje široká škála komerční nabídky ezoteriky a škol různě adaptovaných východních spiritualit. Mnozí dnes mluví o přeměně náboženství ve spiritualitu. To je nesporný trend a má samozřejmě jako každá móda a jednostrannost i svá úskalí, ale zároveň, jako každá móda a jednostrannost, poukazuje k něčemu, co bylo potlačováno, co se však o to silněji hlásí nyní o slovo a reaguje na skutečné potřeby. Také v naší pražské akademické farnosti bereme tuto touhu vážně. Velmi důležitou součástí našich aktivit jsou řadu let duchovní cvičení, víkendové rekolekce, meditativní večery nebo seminární četba klasiků křesťanské mystiky u sester karmelitek.

A když jsem mluvil o tom „obrácení hříšníků“, možná ještě častější je tichá konverze těch, kteří vlastně celoživotně usilovali o dobro, pravdu a krásu, a to s ryzostí, pro niž byli svým okolím považováni za podivíny, idealistické snílky nehodící se do dnešního světa – a najednou zjistili, že vlastně už dávno byli „anonymními křesťany“, že žili „křesťansky“ ještě dřív, než křesťanství poznali; teď pouze zjistili, že nejsou tak sami, že je tu velká rodina těch, kdo uznávají podobné hodnoty a snaží se podle nich žít.

Někdy může být motivem konverze rodina životního partnera. Když se například mladý nevěřící člověk seznámí s chlapcem či dívkou z věřící rodiny, sám pochází třeba z rozvrácené rodiny, těch je u nás vysoké procento, a v rodině svého partnera zažije dosud nepoznanou, velmi hezkou atmosféru, soudržnost, ohleduplnost, pak se sám sebe ptá, co je tajemstvím toho, že si ti lidé tak rozumějí a hezky se k sobě chovají. Když zjistí, že to jsou křesťané, začne se možná o víru vážně zajímat. Dnes už jen samotný fakt, že věřící lidé udrží stabilitu rodinného života a vzájemnou věrnost, je významným misijním činem.

Znám však i jiné, které k přemýšlení o víře vyprovokovala umělecká díla, někdy i velmi kontroverzní, včetně filmu Martina Scorseseho Poslední pokušení Krista, proti kterému mnozí křesťané v cizině protestovali a zapalovali kina. A u nás ten film několik mladých lidí vyprovokoval k tomu, že se začali zajímat o evangelium a nakonec je to přivedlo i do církevního prostředí. Někdy právě polemika s křesťanstvím, nebo alespoň s jeho tradičními podobami, probudí zájem u těch, které by tradiční podoby víry nikdy neoslovily. Jsou to tedy opravdu mnohé cesty a nestačím se divit Boží fantazii a vynalézavosti, s níž mladé lidi oslovuje.

Hovoříš ale také o „obrácení křesťanů“, o obratu od víry jako zděděného „odkazu otců“ k osobní víře.

To je rovněž poměrně častý jev. Do Prahy přicházejí studovat také mladí lidé, kteří se narodili ještě do prostředí tradiční víry, nesené silou dávných tradic a zvyků, nejčastěji z venkovského prostředí Slovenska nebo části Moravy. Dosud je nic nenutilo příliš přemýšlet o své víře, přijímali ji jako samozřejmost – a najednou v Praze utrpěli kulturní šok: víra tu není vzduch, který dýchají všichni, spíše je jím podobně neproblematizovaný masový ateismus či apateismus. Leckdy se tito noví příchozí onoho „pražského vzduchu“ nadechnou na kolejích a buď se dostávají do vnitřního zmatku, nebo někdy svou zděděnou víru příliš snadno odloží jako něco, za co se najednou stydí, co nedokážou obhájit a zdůvodnit. A když se pak u nás setkají s jiným stylem chápání, prožívání a vyjadřování víry – a vidí, že tento styl probouzí zájem a respekt dokonce i u těch jejich kolegů, kteří se k církvi nehlásí, začínají si k víře znovu hledat cestu.

Ale ještě častější je jiný model: Z tradičního venkovského prostředí přicházejí mladí lidé, jejichž náboženskost je jakousi zředěnou podobou náboženskosti jejich prarodičů, kteří ještě žili v premoderním prostředí. Jejich rodiče už okrajově zasáhla „kulturní revoluce šedesátých let“, ne však v podobě idejí západní studentské revolty, ale v ohromném „plíživém“ vlivu televize. Generace rodičů často žije v jakési „kulturní schizofrenii“, považují se sice za katolíky, navštěvují pravidelně bohoslužby, zachovávají řadu zvyků, večer ale sedí u televize a svět masové zábavy, sentimentálních seriálů, akčních filmů a reklamy ovlivňuje jejich vidění a prožívání světa podobně jako smýšlení jejich nevěřících sousedů – a nejspíš i mnohem víc než nedělní kázání. Tato generace už nedokáže svou víru věrohodně předávat svým dětem, jejichž vidění světa je už primárně formováno televizí a internetem. Jsou-li to „hodné děti“, ještě chodí do kostela (religiozita se totiž v tomto prostředí často redukuje na „chození do kostela“) proto, aby udělaly radost rodičům a prarodičům, nebo proto, že to považují za samozřejmý ornament životního stylu – ale to zpravidla ustane uprostřed pubertální krize anebo nejpozději s příchodem na studie do velkoměsta. Pro ně je pak setkání s akademickou pastorací překvapivým objevem nového světa – poprvé se pro ně víra stává předmětem přemýšlení, poprvé je něčím, co mohou brát opravdu vážně jako možnou integrální součást svého stylu myšlení a života, hodnotu, s níž nemusí utíkat do jakéhosi kulturního ghetta či privátního koutku, stydlivě ukrývaného před okolím. Toto je evangelizace, jak ji definoval Pavel VI.: vtělení víry do žité osobní kultury, stylu života a myšlení.

Pro tyto „křesťany druhého dechu“ je třeba vytvořit prostředí, kde mohou o víře svobodně diskutovat, přemýšlet, bez obav projevit své obtíže a pochybnosti; potřebují jak osobní, trpělivé a nemanipulativní doprovázení, tak pořádné vzdělávání ve víře. Karikatura evangelizace, kopírující dryáčnický a manipulativní styl amerických evagelikálů starší generace, který se bohužel začíná ujímat i v některých katolických kruzích, je pro naši kulturu kontraproduktivní.

Zdá se, že na vzdělání ve víře kladeš velký důraz…

Samozřejmě. Když vidím, jaké obtíže občas mívají v Římě někteří profesoři teologie kvůli velmi sofistikovaným formulacím ve svých dílech, kladu si otázku, zdali příslušné vatikánské úřady mají vůbec představu o tom, čemu fakticky věří miliony lidí, bez problémů sedící v kostelních lavicích. Některé výzkumy to naznačují: nemalé procento těch, kdo se zcela samozřejmě považují za katolíky, tiše vyměnilo Boha Bible a tradice za „neosobní sílu“, křesťanskou eschatologii za „víru v reinkarnaci“ atd., atp. Tady však není na místě hartusit na tyto lidi a snažit se je rychle „srovnat do latě“, nýbrž zamyslet se nad tím, zda a jakým způsobem je učení víry věřícím skutečně předáváno.

Uvědomil jsem si, že celá generace konvertitů z doby před pádem a po pádu komunismu „přijala víru“ a začala „chodit do kostela“ často z důvodu poněkud matné touhy po transcendentnu plus politické sympatie k dlouho pronásledované církvi, o jejíž teologii měla ovšem jen mizivé představy. Výuka náboženství v rodinách a zejména ve školách u nás téměř neexistuje, a pokud probíhá, bývá často problematickým výrazem rozpaků věřících starší generace před otázkami dětí a dospívajících, kteří vyrůstají v kulturně úplně odlišném světě. Lidé, kteří nalezli víru ve své dospělosti, často nevědí, jak by měla či mohla vypadat náboženská výchova dětí, a tak často spoléhají na to, že budou-li s nimi děti chodit do kostela, nějakým způsobem si víru osvojí.

Náboženská výuka dětí ale opravdu není snadná věc…

Přiznám se, že coby konvertita v dospělosti se děsím okamžiku, kdy bych měl kázat dětem. Zažil jsem už mnohokrát, že kazatel pronesl nejdříve „kázání pro dospělé“, které už samo o sobě bylo dost infantilní, a potom zopakoval totéž „pro děti“, jen ještě o dva stupně intelektuální náročnosti níže, jako kdyby předpokládal, že dítě je malý idiot. Z rozhovorů s mou kmotřenkou a s několika dětmi ve svém okolí jsem však nabyl dojmu, že dítě má nesmírně bohatý myticko-náboženský svět. My dospělí jsme však už z něho byli vyhnáni a není snadné se do něj vžít. Když Ježíš říkal, „nebudete-li jako děti, nevejdete do království nebeského“, nepožadoval, abychom byli infantilní, abychom zůstali dětmi nebo si na děti hráli. To, co řada kněží předvádí pod záminkou, že mluví k „prostým lidem“ a musí k nim mluvit „jako k dětem“, je žalostná karikatura dětského světa, podobně jako fundamentalismus je žalostná karikatura premoderního světa.

Už dvacet let vedu kurzy základů víry, kde se snažím o hermeneutický přístup k dogmatu a textu Písma, snažím se stavět most mezi pokladem tradice a myšlenkovým světem a otázkami mých posluchačů. A snažím se přitom vyhnout oběma naivním chybám: pokusům hrát si na to, že premodernímu myšlení samozřejmě rozumíme a že nepotřebuje výklad, ale i pokusům přitesat poklad tradice podle vkusu současné doby. Písmo a tradici je možné chápat buď doslova, anebo vážně, buď se spokojovat s povrchním, prvoplánovým „doslovným“ chápáním a mechanickým předáváním, do něhož si vždy pak nevědomky promítáme předporozumění naší doby, anebo si dát práci s „tlumočením“, poctivým hlubším hledáním smyslu pod nánosy a přemalbami, s porozuměním na základě znalostí kontextu.

Církev, která si osvojí umění učit a učí věrohodně, trpělivě a dialogicky, může hledající překvapit tím, že jim opravdu má co nabídnout.

Někdy ovšem hledače smyslu překvapí setkání s církví i negativně, bolestně. Po devadesátém roce sis prošel zkušeností v církvi a s církví, která pro tebe byla rovněž bolestná, plná zklamání a utrpení. Byla to tvá existenciální zkušenost, kterou sis musel projít a vyřešit. Mají dnešní mladí lidé také potíže s církví?

Myslím, že to, na co narážíš, tedy moje vlastní zkušenost na prahu devadesátých let a dnešní problémy mladých lidí s církví, jsou dvě velmi odlišné věci. U mě to jednak bylo určité zklamání a rozčarování, protože jsem v podzemí poznal velké kněžské osobnosti, jako byli Mádr, Mandl, Zvěřina, Bouše, a podle nich jsem si utvářel hodně idealizovaný obraz o církvi a kněžském stavu čili vlastně nerealistická očekávání. Když jsem z tohoto poměrně úzkého prostředí vyšel, tak jsem zjistil, že tyto osobnosti byly spíš vzácné výjimky. Že celkový stav kléru je mnohem víc poznamenán mnohaletou režimní devastací a nucenou izolací jednak od světové církve, jednak od laické společnosti. Že na tom je církev a kněžský stav mnohem hůř, než jsem si představoval. Dokonce se mi zdálo, že v něčem církev po pádu totalitního režimu jako by kopírovala komunistickou stranu – což není zas tak neobvyklé, že někdo, aniž by chtěl, získá určité rysy svého dlouholetého protivníka!

Jak sis pak zvykal na typicky kněžské prostředí?

Jistou dobu po „sametové revoluci“ jsem se v něm cítil dost osamělý, ztracený, izolovaný – a různá nedorozumění a konflikty na sebe nedaly dlouho čekat. Zejména nucený odchod z teologické fakulty stejně jako to, že se mě biskupové (včetně těch, kteří mě přece dlouho a dobře znali) dostatečně nezastali, bylo pro mě velice hořkou zkušeností a tvrdou zkouškou nejen loajality vůči církvi, nýbrž i zkouškou pevnosti mé víry.

Dnes to ale zpětně vidím úplně jinak. Na jedné straně mi to přineslo skutečné prohloubení víry (každá krize je šance!) a realističtější pohled na lidskou stránku církevní instituce, na druhé straně nepřestávám v duchu děkovat tehdejšímu vedení teologické fakulty, protože přechod do jiného, podstatně kvalitnějšího a otevřenějšího akademického prostředí mi otevřel skvělé možnosti, o nichž by se mi na tehdejší teologické fakultě ani nesnilo. Brzy nato jsem měl možnost navštívit církevní a akademické prostředí v desítkách zemí na všech kontinentech a vychutnat si velikou přednost katolicismu – jeho světovost a kulturní pluralitu. Pokud se nemůžeš ztotožnit s jednou podobou katolického prostředí, určitě někde najdeš jinou, která pro tebe bude inspirací a kde nalezneš domov. To bohužel „malé církve“ neumožňují.

Dnešní mladí lidé mají tedy jiné potíže s církví?

U nich to nebývá ani tak zklamání nějakého velkého očekávání, to většinou ani neměli. Nebývá to ani nějaké osobní zranění, že by snad byli vystaveni jakýmsi osobním konfliktům s představiteli církve. Je to spíš určitý pocit „mimoběžnosti“: oni mnohdy prožívají svou víru, svůj vztah ke Kristu, svůj duchovní život, své objevování hodnot křesťanské kultury jako cosi na hony vzdáleného od toho, s čím se setkávají v běžných farnostech. Církev, jak ji pozorují kolem sebe, pro ně není ani tak zraňující jako spíš nudná, neatraktivní, nezakoušejí v ní nějakou pomoc na cestě své víry. Během komunistické perzekuce se totiž život našich farností stal většinou formálním, byl nuceně omezen prakticky jen na liturgii, většinou na nedělní bohoslužbu. Dnes existují v naší zemi také živé farnosti, nicméně většina farností se po pádu komunismu už nenadechla, dožívá v zaběhaných kolejích, protože tradiční venkovské prostředí, které bylo „biosférou“ této lidové farní zbožnosti, pomalu zaniká a tato podoba církve pomalu ztrácí půdu pod nohama.

Konvertité, které k víře přivedlo osobní hledání nebo setkání s atypickým prostředím některé živé akademické farnosti, v novém prostředí pak těžko nalézají domov a v kněžích polomrtvých farností své partnery a učitele.

Často říkáš, že právě tohle tě velmi trápí…

Ano, ten přechod bývá někdy náročný. Za dvacet let existence duchovní správy vysokoškoláků v našem kostele (dnes samostatné personální farnosti: Římskokatolické akademické farnosti Praha) se nám podařilo vybudovat nesmírně živé pastorační centrum, kde skoro denně probíhá dokonce několik programů: bohoslužby, kurzy základů víry, diskuse se zajímavými hosty, ekumenická a mezináboženská setkání, jednou za týden tiché adorace i večery přímluvných modliteb, celonoční adorace, kající bohoslužby a příležitosti pro individuální osobní rozhovory, přípravy na svátosti, ale i literárně-hudební pásma, večery mladé poezie, výstavy moderního umění, jazykové kurzy, sportovní akce, poutě, farní plesy a společenská setkání. Ale co především dělá naši farnost „duchovně produktivní“, je bohatá nabídka duchovních cvičení a rekolekcí. Salvátorská farnost se do života církve i společnosti zapsala nejen jako místo kázání, ale také jako dílna dialogu – dialogu světa víry a univerzitního světa vědy, dialogu ekumenického a mezináboženského a stále více také jako dílna dialogu víry a umění, místo, kde našli svůj duchovní domov mladí básníci, spisovatelé, výtvarníci, umělečtí fotografové, skladatelé, hudebníci a zpěváci. Právě tato pestrost nabídky přispívá k rostoucímu počtu návštěvníků bohoslužeb, ale i rostoucímu počtu katechumenů, a už celá řada „salvátorských dětí“ se rozhodla pro kněžské a řeholní povolání. Ale když ti, kdo poznali tuto tvář církve, dostudují a opustí Prahu – kde potom zakotví?

To je něco, co pro kněze z akademických pastoračních center, kteří doprovázejí studenty v době kolem jejich konverze (právě totiž v tomto prostředí se děje většina konverzí, zatímco ostrovy „lidové zbožnosti“ postupně stárnou, slábnou a leckde vymírají), představuje „noční můru“ bolestných otázek: Do jakého prostředí tito mladí lidé přijdou po skončení svých studií, s jakou podobou církve se setkají, jak se s ní budou schopni ztotožnit? Budou mít možnost ji sami spoluutvářet a obohatit, anebo je musíme připravit na to, že budou stálými „hledači“, že jejich vztah k empirické podobě církve a jejím institucím bude daleko volnější, než tomu bylo u předchozích generací? Máme je připravit na to, že toto částečné bezdomovectví víry budou muset prostě vzít na sebe – bez špatného svědomí, bez výčitek, že jsou „špatnými katolíky“, které už dnes zakouší stále větší procento křesťanů v našem civilizačním okruhu?

Často hovoříš o těch, kteří se s církví identifikují jen částečně, kteří zůstávají ve svém hledání Boha – jako kdysi Simone Weilová, tvá oblíbená filozofka – spíše v předsíni církve nebo kteří byli konkrétní podobou církve zklamáni či zraněni, a proto zůstávají na jejím okraji nebo někdy sami sebe nazývají „bývalými křesťany“ či „špatnými katolíky“.

Ano, vždyť tohle je, přinejmenším ve velké části Evropy, hned po katolické církvi ta nejpočetnější „církev“ a zdá se, že se do ní z řad „standardních katolíků“ přelévá stále větší počet lidí. Možná, že k ní vnitřně tíhnou i mnozí z těch, kdo ještě zachovávají leckteré znaky „řádných katolíků“. Už řadu desetiletí sílí na Západě trend, který socioložka Grace Davieová nazvala „believing without belonging“ (věřit bez instituční příslušnosti), zároveň klesá i pouhá formální, jen tradicí a konvencí nesená religiozita, nekrytá hlubší osobní vírou – „belonging without believing“.

Já jsem přesvědčen, že katolická církev ve své teologické, spirituální a liturgické tradici disponuje ohromným bohatstvím, které však mnozí z těch, kteří by ho měli předávat, sami pořádně neznají a nedovedou věrohodně zprostředkovat. Proto se příliš nedivím té distanci mnohých lidí od dnešní institucionální podoby církve. Ale zároveň „líto je mi zástupů“, ano, je mi hrozně líto, že tolik lidí církev opouští nebo žije na jejím okraji, že tito lidé nečerpají z jejího duchovního bohatství. Vidí jen její bídu, její ubohost (někdy reálnou, někdy ve zkresleném mediálním obrazu), ale nevidí její poklady.

Avšak hodně bolestně prožívám jednu otázku, na niž si stále nedokážu odpovědět. Je někdo, kdo se pokouší nabídnout mnohé z pokladů církve i těm, kdo chtějí zůstat spíše „na nádvoří pohanů“, člověkem, který se podílí na výprodeji tohoto bohatství „za snížené ceny“ (s přílišnou vstřícností a nenáročností) – anebo spíše tím, kdo kráčí vstříc „pohanům“ se svobodou a s odvahou svatého Pavla, jenž přestal vyžadovat od pohanů, které oslovil, aby se podrobili obřízce a řadě předpisů Zákona? Osobně se kloním spíš k té druhé možnosti.

Co prosím míníš tím „nádvořím pohanů“?

Narážím na výrok Benedikta XVI., jemuž jsem věnoval pozornost v roce 2010 při své přednášce na Tischnerových dnech v Krakově a pak i ve své knize Divadlo pro anděly. Papež navrhuje, aby církev po vzoru Jeruzalémského chrámu otevřela „nádvoří pohanů“, nebo přesněji „nádvoří pro národy“, kde by se i ti, kdo nesdílejí plně křesťanskou víru v Boha, ale pro něž je Bůh spíš „neznámým Bohem“, mohli modlit k tomuto „neznámému Bohu“, a tak mít jakousi účast na tom, co se děje „uvnitř svatyně“. Nejprve jsem tuto myšlenku spontánně z celého srdce uvítal, neboť mi připomínala mé vlastní metafory – oslovit „Zachey“, představit církev jako Svatopetrskou baziliku ve Vatikánu, k níž patří nejen vnitřek této velesvatyně, ale i náměstí s otevřenou náručí Berniniho kolonády. Není vytváření tohoto prostoru pro „církevně nezařazené“, hledající a pochybující, hlavní smysl a náplň veškeré mé činnosti?

Ale pak jsem pocítil i určité rozpaky nad touto metaforou. Neprozrazuje určitý triumfalismus církve? Je církev dnes v situaci, kdy si může dovolit otvírat a nabízet takové prostory, anebo je už ona vznešená „chrámová podoba“ církve natolik pobořena, že nám z ní zbývá – podobně jako z Jeruzalémského chrámu – jenom „Zeď nářků“? Není už „opona chrámová“ dávno roztržena vedví, nevane Boží Duch už dávno svobodně přes všechny hradby, oddělující jednotlivá „nádvoří“?

A jaká je tedy tvá vize církve budoucnosti?

Církev nebude „mocností“ a neměla by o to ani usilovat a o tom snít. Měla by být spíš hlasem – srozumitelným, věrohodným a kompetentním, který by měl nezastupitelné místo v mnohohlasu naší doby. A toto místo si samozřejmě nemůže předem nárokovat, nýbrž musí si zjednávat autoritu tím, co říká, a taky jak to říká. A v poslední době si stále víc myslím, že církev by měla být školou. Že by se měla inspirovat tím, co z ní vzešlo ve středověku – univerzitou, společenstvím mistrů a žáků, společenstvím života, modlitby a učení. Společenstvím, které hledá pravdu cestou svobodné disputace a které se řídí zásadou „contemplata aliis tradere“, předávat to, co bylo promeditováno. Měla by být školou křesťanské moudrosti. Měla by být školou toho nejpodstatnějšího – ctností víry, naděje a lásky.

Table of Contents

Předmluva

I. Poušť a smíření

II. Farnost a konvertité