Christi Caldwell

The Rogue’s Wager © 2016 by Christi Caldwell

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with

Kristin Olson Literary Agency, s.r.o.

Translation © 2018 by Martina Šturcelová

Cover design © 2018 by Soňa Šedivá

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5918-8

Alison Dashovej a Lauren Pludovej

V detstve som snívala, že raz budem písať príbehy. V dospelosti zasa, že moje príbehy niekto vydá.

V taký skvelý redaktorský tím, ako ste vy, Alison a Lauren, som sa ani neodvážila dúfať.

Rozprávanie o Robertovi a Helene sa vydarilo aj vďaka vašej pomoci, za ktorú som nesmierne vďačná.

Túto knihu venujem vám!

Londýn, Anglicko

Zima 1810

Prológ

Zavolal ho.

Ak niekoho zavolá mocný, odmeraný a nemilosrdný vojvoda zo Somersetu, treba mu vyhovieť okamžite.

Tým viac, keďže vojvoda ťahá za povestné nitky, ktoré súvisia s finančnou situáciou i postavením človeka.

A ak má navyše iba pár hodín pred svadbou a peňazí málo, počúvne ešte ochotnejšie.

Lord Robert Dennington si vyzliekol plášť a podal ho Carmichaelovi, majordómovi starého otca, s ledva počuteľným poďakovaním. „Starý otec…?“

Starnúci sluha odvrátil zrak. „V pracovni, môj pane.“ Líca mu zaliala červeň.

Samozrejme, že je v pracovni. Robert si stiahol rukavice a strčil ich do vrecka saka. Existovalo vari lepšie miesto pre mocného šľachtica? Vojvoda vládol nad všetkým, čo súviselo s rodinou Denningtonovcov, rovnako pevnou rukou, aká ho preslávila aj pri obchodovaní.

Majordóm sa posunul dopredu, potom cúvol. „Môžem v-vás odprevadiť?“ spýtal sa Carmichael a naprázdno prehltol. Neotrasiteľný sluha bez fúzov pracoval pre nevrlého vojvodu od Robertových piatich rokov. Nikdy sa veľmi neusmieval, nemračil ani nesmial. A určite ani tak hlasno neprehĺtal.

Bol viditeľne nervózny. Práve v ten deň malo prísť predvolanie na súd. Skvelé načasovanie. Jeho milosť, chladný a bezcitný muž, nepatril k oddaným, milujúcim patriarchom, ktorí by obľubovali spoločnosť vnukov. Nie. Tento človek využil zradných sluhov, aby odhalil Robertovu lásku ku guvernantke, a chladnokrvne vynadal vnukovi do prekliatych bláznov. V jeho srdci nebola ani štipka miesta pre láskavosť.

Vie o úteku.

„M-môj pane?“ prerušil Carmichael zmätok v Robertovej hlave.

Robert šklbol chlopňami na saku a nasilu sa usmial. „Do pracovne jeho milosti zájdem sám.“ Koniec koncov vo veku dvadsaťjeden rokov už nebol chlapec. Nemusel mať z nikoho strach. Dokonca ani z obávaného vojvodu zo Somersetu.

„Starý otec si ma nezavolal prvý raz, takže cestu poznám,“ dodal s predstieranou ľahkosťou.

Carmichael neisto prikývol a vykročil opačným smerom rýchlosťou, ktorú by človek odhadoval na muža aspoň o dvadsať rokov mladšieho.

Nie je to až tak úplne pravda, zašepkal mu hlas kdesi za chrbtom. Keby si sa ho nebál, neplánoval by si dnes v noci útek a Lucy Whitmanovej by si doprial verejný obrad, aký si zaslúži. Robert prinútil vlastné nohy k pohybu a vydal sa na známu cestu do pracovne starého otca. V skutočnosti sa vojvodu bál každý. Aspoň trocha. Veď vlastnú dcéru, Robertovu tetu, vydedil, pretože sa vydala za sluhu. A spravil to tak ľahko, akoby odstrihával nejakú nadbytočnú nitku na kabáte.

Nie. Taký človek nikdy neznesie, aby si Robert vzal guvernantku. Vychovávateľku, ktorá síce pochádzala z uznávanej rodiny, možno, ale aj tak bola len guvernantka. Vlhké dlane si utrel do nohavíc. Vojvoda bol priveľmi citovo chladný, aby považoval sluhu za niekoho rovnocenného alebo aspoň za ľudskú bytosť. Preto nemohol oceniť dobro Lucinej duše.

Ani to, ako sa vedela červenať či usmievať. Robert to vnímal inak. Vďaka svojej sestre Beatrice totiž videl v Lucy pri každodennom kontakte viac než len guvernantku. Videl mladú ženu, pre ktorú bol dôležitejší on než jeho titul. Chcela sa zaňho vydať, pretože s ním túžila prežiť život. Nie preto, aby sa stala vojvodkyňou.

Robert to bude musieť starému otcovi vysvetliť. Vojvoda zo Somersetu, ktorý všetko videl a vedel ešte viac, si totiž vnuka zavolal určite preto, lebo tušil o jeho plánovanom úteku.

Robert zastal pred dverami obávanej pracovne.

Zhlboka sa nadýchol a ešte raz si prihladil chlopne saka. Vedel, že potrebuje veľa sily, aby vládal čeliť mocnému denningtonovskému patriarchovi. Skôr než by stratil odvahu, zaklopal. V rovnakej chvíli sa spoza hrubých drevených dverí ozval bolestný ston. Robert zaváhal, ruka mu zmeravela.

Začul ďalší strápený výkrik, z ktorého mu tuhla krv v žilách. Bol to zvuk smrti.

Nech mu je Boh milosrdný. Nikdy k starému otcovi neprechovával lásku, ale v nijakom prípade by mu neprial smrť. Rozhodným gestom stisol kľučku a rýchlo otvoril dvere do miestnosti svojho starnúceho príbuzného. Šokovaný stuhol.

Neschopný pohybu načúval tlmeným vzdychom. Niekoľkokrát zažmurkal, no ani to nepomohlo. Hrôza spred jeho očí nie a nie zmiznúť. Stál ako prikovaný k podlahe sťa nejaký nezaujatý pozorovateľ nechutnej scény plnej hriechu. Lucy ležala na chrbte s roztiahnutými nohami a medzi nimi sa hore-dolu pohyboval vojvoda. Prechádzala mu prstami po chrbte, povzbudzovala ho. „Ste úžasný, vaša milosť,“ vzdychla a nadvihla sa v ústrety vojvodovmu tlaku. „Doprajte mi viac.“

Roberta zalial studený pot. Rukou sa zachytil o rám dverí. Och bože, nie. Nie Lucy! Ona jediná v ňom videla muža, nie iba vojvodu. Nemohol byť predsa taký slepý a tak veľmi sa zmýliť v úsudku, že by ponúkol srdce nejakej chamtivej intrigánke. Ibaže… ako inak by sa dala vysvetliť zhýralá scéna pred jeho očami?

Jeho starý otec zdvihol zrak. Podľa prísneho lesku v oceľovosivých očiach by sa mohlo zdať, že práve kontroluje účtovné knihy. „Som lepší ako môj vnuk?“ zafučal.

Lucy zastonala. „Och, áno.“

„Necháš ho, ako si mi sľúbila, a budeš mojou vojvodkyňou?“

„Spravím čokoľvek,“ vykríkla a prehla sa. Robertovi stiahlo žalúdok, zavrel oči. Povraciam sa.

Vojvoda sa prudko narovnal. „To je všetko,“ vyhlásil chladným tónom. Lucy sa prekvapene otočila na brucho.

„Vaša milosť?“

Lyrický nádych jej hlasu, ktorý Roberta kedysi uchvátil, ho teraz stiahol späť z okraja priepasti šialenstva.

„Meškáš,“ zasyčal jeho starý otec. Lucy otočila hlavu. Zastonala a líca jej zahoreli červeňou. „Robert.“

Vojvoda sa upravil a prešiel okolo Lucy, jedinej ženy, ktorej nezáležalo na tom, či sa Robert jedného dňa stane tiež vojvodom. Lucy, ktorá mu ukradla celé srdce. Tuho zovrel päste, až sa mu nechty zasekli do dlaní, a pocítil v nich čerstvú krv.

„Zavolali ste ma, vaša milosť?“ prehovoril mrazivým tónom, ktorý určite spravil dojem aj na starého otca. Celý čas sa pritom usiloval nepozerať na plačúcu a prosiacu mladú ženu, ktorá si náhlivo zbierala šaty.

„Robert,“ zavzlykala.

„Ticho!“ Vojvodove tlmené príkazy mávali väčšiu silu než akýkoľvek burácajúci krik. „Varoval som ťa pred ňou.“ Mávol rukou na Lucy. „Bola by z nej hrozná nevesta.“

Robertovi sa zrazu z hrdla vydral cynický smiech. Toto boli zrejme jediné pravdivé slová, ktoré kedy vyšli zo starcových úst. „Určite,“ odvetil pomaly, hrdý na ľahkosť prejavu, hoci mu chlad zo srdca prenikal do celého tela.

„Robert,“ ozvala sa Lucy ešte raz prosebným hlasom.

Chcela sa prešmyknúť popri vojvodovi, no ten sa jej postavil do cesty.

„V tejto rodinnej línii máte zrejme všetci čosi s krvou, keďže vás to ťahá kamsi pod vašu úroveň.“ Zovrel pery. „Najprv moja dcéra a ten prekliaty lokaj.“ Naklonil hlavu. „Nebolo ťažké odseknúť ju od rodiny. Dcéra nemôže poslúžiť nijakými kontaktmi. Ale ty,“ pokračoval hlasnejšie, aby prehlušil Lucino silné vzlykanie.

Robertovi stuhlo srdce ešte viac. Aké falošné slzy klamárskej štetky!

„Budeš jedného dňa vojvoda, Robert. Nech sa prepadnem, ak sa nám do rodinnej krvi primieša nejaká kurva.“ S pohľadom zabodnutým do vnuka ukázal prstom na dvere. „Tu ste skončili, slečna Waltmanová.“ Ten starý bastard ju pretiahol ako nejakú obyčajnú šľapku rovno na stole uprostred dňa a ani nevedel, ako sa volá. Nie je však presne to? Štetka? Robert sa zachvel od znechutenia. Z vojvodu, z Lucy, aj zo seba pre to, čo v nej videl a ako jej veril. Bola iná než všetky šľachtičné. Dal jej celé srdce a bol pripravený dať jej aj svoje meno. O niekoľko hodín. Vojvoda ho vyrušil v myšlienkach. „Môj sekretár sa postará o váš honorár.“

Jej honorár. Robertovi znovu zdvihlo žalúdok, tak sa radšej sústredil na nenávisť, ktorá mu zaplavovala telo ako pomaly sa šíriaca rakovina. Uprednostnil by čokoľvek, len aby necítil to nekonečné pukanie v srdci.

S červenými lícami mokrými od sĺz prebehla Lucy okolo vojvodu a na chvíľu sa zastavila pri Robertovi. „Robert,“ zastonala. „Sľúbil mi, že zo mňa spraví vojvodkyňu.“

Ja som z teba chcel spraviť manželku. Mohla si byť moja vojvodkyňa. Ibaže vo svojej chamtivosti, ba až nenásytnosti neodolala starcovej túžbe užiť si. Robert sa zaškľabil. Stále tu bol ešte jeho otec, ktorý sa tešil dobrému zdraviu a nikdy by nedopustil, aby sa z Lucy stala vojvodkyňa. Aspoň nie tak skoro.

„Už si asi pochopil, Robert. Ja… nie som guvernantka. Nemám urodzený pôvod. Vždy som…“

„Nemám ti čo povedať,“ prerušil ju. Nebol schopný pozrieť sa do tých zradných hnedých očí. Pozornosť presunul na starého otca.

„Nebudem to opakovať, slečna Waltmanová,“ zavrčal vojvoda znudene, akoby žiadal od slúžky, aby mu ešte raz navoskovala drahocenný písací stôl. „Ak okamžite neodídete, dám svojmu sekretárovi príkaz, aby ste nedostali nič.“

To ju nabudilo. S letmým pohľadom ponad plece odišla Lucy Whitmanová z miestnosti aj z Robertovho života.

Jeho starý otec sa presunul k príborníku a nalial si pohár brandy. „Nenávidíš ma a tak je to v poriadku. Práve som ťa však zachránil pred sebou samým,“ vyhlásil a odniesol si nápoj k stolu.

Robert stál s rukami zaťatými v päsť. „Som dojatý tvojou starostlivosťou.“ Hlas mal sfarbený nevraživosťou. Vojvoda stisol pery.

„Ako vojvoda, teda v tvojom prípade ako budúci vojvoda, nikdy nezabúdaj, že riskovať sa oplatí iba vtedy, ak ti to prinesie väčšie bohatstvo.“ Zaškeril sa. „Nerozhodujeme sa srdcom alebo pre srdce. Možno teraz zúriš a neznášaš ma, ale jedného dňa mi za to poďakuješ.“

To nikdy.

Hoci mal chvíľu pocit, že by to tak mohlo byť. Rýchlo ho však zahnal. Starému otcovi by nepoďakoval, ani keby si zobral Lucy a tá by z neho spravila paroháča a absolútneho blázna. Nie za toto. Vojvoda si pritiahol stoličku s vysokým operadlom a rozvalil sa na nej. „Nie som tvoj otec, môj pochabý syn, ktorý natáral tvojej matke kadejaké romantické nezmysly.“

Nie, vojvoda mal dušu takú čiernu, akú jeho syn nikdy mať nebude. Keď vydedil vlastnú dcéru, lebo si vzala sluhu, Robertov otec sa k nim zachoval dobrosrdečne. Presne po tomto skutku začal Robert dúfať… vlastne veriť, že by mohol mať s Lucy počestný vzťah postavený na láske. Znovu mu stiahlo žalúdok. Hlupák. Hlupák. Hlupák.

„Môj syn má šikovnú hlavu na obchody, ale nemožné srdce,“ pokračoval vojvoda znechutene. „Vykresľovaním pochabého a naivného pohľadu na ženy i manželstvo ti veľmi nepomohol.“

Pravda tvrdých starcových slov Roberta zasiahla. Nie, romantický pohľad, ktorým ho nakazil otec, mu vôbec nepomohol. Jeho rodičia našli lásku, no Robert teraz čelil krutej realite pochopenia, aké vzácne je takéto spojenie.

„Dobre si zapamätaj dnešnú lekciu, Robert.“ Potom s pohŕdavým výrazom položil pohár na stôl, zobral do ruky pero, účtovnú knihu a pustil sa do práce.

Audiencia sa skončila. Robert sa pozbieral. Jeho srdce bolo možno otrasené, ale starý otec ho naučil niečo veľmi dôležité. V prípade manželstva môže dúfať iba v úprimnosť ženy z vyššej spoločnosti. Predtým takými ženami opovrhoval pre ich bezcitnosť. Teraz však na bezohľadnú otvorenosť chamtivých stvorení zo smotánky zmenil názor. Ich hlad po prípadnom titule bol aspoň viditeľný.

Na rozdiel od Lucy, ktorá mu celý čas iba klamala, no v skutočnosti by za postavenie vojvodkyne zapredala dušu aj diablovi.

Vojvoda zdvihol zrak. „Potrebuješ ešte niečo, Robert?“

Jeho vnuk stisol pery. „Choď do pekla,“ šepol a vyrútil sa z miestnosti bez toho, aby doprial mužovi, ktorý sa v spoločenskom rebríčku nachádzal hneď pod panovníkom, šancu zareagovať. Ani za sebou nezavrel dvere. Chcel sa čo najrýchlejšie dostať preč z miesta, ktoré z celej duše nenávidel.

Uvedomil si, že sa predtým mýlil.

Vo dvoch veciach. Po prvé, v skutočnosti si želal smrť vojvodu zo Somersetu. A po druhé, ženám sa nedá veriť.

St. Giles, Anglicko

Zima 1821

1. kapitola

PRAVIDLO 1

S hazardom sa nezahrávaj

Aj letmý pohľad na vojvodu zo Somersetu so zdravo vyzerajúcou farbou pleti, ako si usrkáva kávu pri raňajkách, stačil lordovi Robertovi Denningtonovi, markízovi z Westfieldu na potvrdenie veľmi dôležitého faktu – jeho otec určite neumiera.

Robert zastal vo dverách a prižmúril oči. Niežeby sa netešil z otcovho železného zdravia. Vlastne práve naopak, a to nielen preto, že si úspešne užíval slobodu, ktorú mu umožňovalo postavenie dediča vojvodcovského titulu.

Svojho otca totiž naozaj miloval, čo bolo veľkou raritou v spoločnosti, kde sa emócie veľmi nenosili, ba dokonca neboli žiaduce.

Nepáčili sa mu však otcove naliehavé pokusy oženiť ho.

Nedávno preto napríklad zorganizoval letný večierok.

Vojvoda zdvihol zrak od čerstvého výtlačku The Times.

„Robert,“ ozval sa ťahavým, no silným a veľmi vitálnym hlasom. Potom sa znovu sústredil na noviny.

Robertovi myklo svalom v kútiku oka a zaliala ho zlosť. V otcovom sídle strávil celé leto s hlavou v dlaniach, zronený z jeho blížiacej sa smrti. Teda to aspoň predpokladal. Až teraz zistil, že ho oklamal. Zosmiešnil. Obalamutil. Chcel ho oženiť. Znovu mu šklblo okom. Nepreukázal vari aj predošlý vojvoda podobné manipulatívne schopnosti? „Dobré ráno.“ Robert si strhol rukavice a vsunul ich do vrecka. „Si stelesnením dokonalého zdravia, otče,“ podotkol a vykročil k stolu.

„Dobré poludnie,“ zareagoval otec, no nespúšťal zrak z prednej strany novín.

Robert mávnutím ruky poslal preč sluhu, ktorý sa náhlil odsunúť mu stoličku. „Prosím?“

„Už zďaleka nie je ráno.“

A je to tu. Znovu.

Robert si sadol na stoličku, prekrížil si ruky a začal ťukať prstami. „Bol som…“

„V tých tvojich kluboch?“ Vojvoda pomaly sklopil noviny a zabodol do syna prenikavý a veľavravný pohľad.

Keby bol Robert ako väčšina iných mužov a od detstva by ho neučili ovládať rovnaký vojvodský výraz, možno by to s ním niečo spravilo. Takto iba pokrčil plecami. „Nemáme vari lepšiu tému na rozhovor než moju návštevu u Whitovcov?“ Kývol rukou na sluhu a komorník v livreji okamžite pribehol s kanvicou horúcej kávy. Robert prijal nápoj a fúkol doň.

„A o čom by sme sa mali zhovárať?“ spýtal sa vojvoda znudeným hlasom, pri ktorom Robert zaškrípal zubami.

Odpil si horkej kávy. „Neviem.“ Potom zdvihol obočie ponad rám okuliarov. „Možno o tvojom náhlom a zázračnom uzdravení?“ Uzdravení, ktoré prišlo po mesiacoch blížiacej sa vojvodovej smrti.

Robertov otec mal aspoň toľko slušnosti, aby sa začervenal. Preletel pohľadom po služobníctve. Livrejovaný lokaj okamžite pochopil a vypochodoval z miestnosti. „Doktor Carlson je ohromený,“ ozval sa vojvoda, len čo sa zavreli dvere za posledným sluhom.

„Och, o tom nepochybujem,“ zareagoval Robert ostro, na čo sa jeho otec zamračil.

„Tak či onak, nemali by sme sa zhovárať o mojej smrti.“

„Skôr o tvojom nečakane nadobudnutom zdraví,“ namietol Robert a zložil si okuliare.

„Mali by sme hovoriť o tebe.“

Naozaj? Robertovi sa spočiatku zdalo, že idú riešiť rozdiel medzi ranným a poludňajším pozdravom. Žiaľ, každá konverzácia s otcom sa uberala vždy rovnakým smerom – k ich rodinnej línii.

„Máš tridsaťtri rokov, Robert,“ začal vojvoda.

„Svojho veku som si veľmi dobre vedomý, otče. Cítim však povinnosť upozorniť ťa, že je to stále mladý vek.“ Pripravil sa na potenciálnu lekciu. Bolo jedno, či jeho otec vychrlí argumenty o hľadaní budúcej vojvodkyne či pokračovaní rodu Somersetovcov. Robert bol rozhodnutý nevzdať sa bezstarostného života bez záväzkov, na aký si za posledné roky zvykol.

Manželstvu a zabezpečeniu rodinnej línie sa bude venovať. Raz. Len čo sa tak rozhodne, o perspektívne nevesty nebude núdza. Mnohé ženy z vyšších aj nižších vrstiev mu už stihli predviesť svoju nenásytnú túžbu po obdivovanom titule. Keďže však bol jeho otec stále veľmi živý, mienil pokračovať v živote, ktorý viedol už dvanásť rokov.

Dvanásť rokov na deň presne.

Namiesto dobre premysleného argumentu ostal vojvoda mlčky sedieť, ďalej čítal noviny a príležitostne si odpil kávy.

Robert poklepkával prstami po opierkach stoličky. Nikdy s otcom nesedel za hráčskym stolom. Ten totiž vehementne pohŕdal všetkými formami hazardu a zvykol hovoriť, že ak by vojvoda podľahol takému pokušeniu, zaslúžil by si prísť o titul. Vrásky v kútikoch úst a spôsob, ako sa nakláňal na stoličke, naznačovali, že chce niečo povedať.

„Vieš, Robert, nenahnevalo ma, keď si si prvý raz všimol guvernantku svojej sestry.“

Pri tichom otcovom vyhlásení Robert znehybnel. Nehovoril o Lucy vyše desať rokov, a aj vtedy iba so svojím najlepším priateľom Richardom Jonasom. Pred nikým iným sa ani len slovkom nezmienil o romantickej vášni k slúžke s ohnivočervenými vlasmi, s ktorou plánoval utiecť.

V skutočnosti bol azda najhorší z Denningtonovcov, pokiaľ išlo o stávkovanie. Stavil by totiž aj vlastný život v presvedčení, že otec ani len netušil o mladej dáme, ktorá ukradla jeho synovi srdce. Na rozdiel od panovačného starého otca, ktorý celý život riadil všetko, čo sa aj vzdialene týkalo rodiny. Robert pocítil nával hnevu voči predkovi, hoci bol už dávno mŕtvy.

„Keď za mnou prišiel tvoj starý otec a oznámil mi, že sa dopočul, ako plánuješ utiecť,“ pokračoval vojvoda napriek Robertovmu mlčaniu, „bol som… rád.“ Zvraštil tvár. „Zrejme som si vtedy neuvedomil dôsledky jeho zistenia a môjho súhlasu s tvojím vzťahom so slečnou Whitmanovou. Vojvoda by také spojenie nikdy nepovolil.“

Nie. Radšej by vyzval na duel diabla, než aby dovolil pošpiniť denningtonovskú líniu. Robert znechutene pokrútil hlavou. Jeho otec vnímal zlobu nebohého aristokrata s obrovskou naivitou. Nebol však Robert rovnako slabý?

Vojvoda sa smutne pozrel na syna. „Si ticho,“ pomenoval viditeľné.

„Nezdalo sa mi, že čakáš na odpoveď,“ prehovoril Robert pomaly. Mladý sluha mu medzitým dolial kávu. Čas na rozhovor o Lucy Whitmanovej a starcovo miešanie sa do vnukovho života bol už dávno preč. Niežeby Robert túžil rozoberať udalosti onoho popoludnia spred dvanástich rokov s otcom či niekým iným. Ani Jonas nedostal viac než iba strohý opis zrady mladej dámy. Nechutné detaily si Robert nechal pre seba.

Vojvoda pokračoval neprirodzene bezstarostným tónom.

„Predpokladám, že toto leto si si vybral lady Dianu Verneyovú.“

Och, lady Diana Verneyová. Zbožňovaná dcéra vojvodu z Wilkinsonu. Táto hypotéza iba potvrdila, ako málo poznal jediný z Robertových rodičov vlastného syna. „Gemmu Reedovú.“

Vojvoda naklonil hlavu.

„Vybral by som si Gemmu Reedovú.“ Intelektuálska priateľka jeho sestry bola v porovnaní s ostatnými nudnými dámami aspoň zaujímavá. Nakoniec sa vydala za Robertovho najlepšieho priateľa Richarda Jonasa. Neprekážalo mu to. Robert nebol zaľúbený. Srdce si dobre strážil a city skrýval.

„Čo nepovieš,“ zamrmlal si vojvoda popod nos.

Robert sa rozhojdal na stoličke. „No ani lady Dianu som ešte nevylúčil. Vzhľadom na jej vek som si iba myslel, že počkám, kým ju oficiálne uvedú do spoločnosti. O jej ruku môžem požiadať aj potom.“

Vojvodove oči zažiarili od prekvapenia. „Mieniš sa teda oženiť s dcérou Wilkinsonovcov?“ Po všetkých tých nie veľmi taktných pokusoch dať Roberta dokopy s touto mladou dámou na letnom večierku bol teraz jeho otec vari prekvapený zo synovej voľby? „To som nevedel,“ dodal s poklesnutými kútikmi úst.

Robert sa posunul na stoličke. „Áno, aj ona sa to ešte len dozvie.“ To posledné, o čom by sa rád zhováral s kýmkoľvek, boli manželské záležitosti. Jeho manželstvo bude založené na praktickosti a vhodných kontaktoch. Bude to chladné spojenie, ktoré ponúka jedinú úprimnosť, akej je šľachta schopná. Lady Diana bude na tento účel vhodná… rovnako ako akákoľvek iná dobre vychovaná mladá dáma. Ich manželstvo by spojilo dve vojvodské rodiny s históriou priateľstva dlhou niekoľko storočí. Nemalo by to nič spoločné s emóciami. Zväzok by sa zakladal iba na výhodných dohodách o pozemkoch a peniazoch. S tým by terajší vojvoda určite súhlasil.

„Robert?“ Jeho otec na chvíľu zvraštil tvár od bolesti. Pri pohľade na toľko ľútosti a trápenia musel Robert odvrátiť zrak. „Mrzí ma tá vec s Lucy Whitmanovou,“ zašepkal. Väčšina vojvodov by nikdy nedala najavo výčitky svedomia. Posledný, ktorý niesol somersetovský titul, teda určite nie.

Jednoduché ospravedlnenie zmiernilo Robertov stoicizmus. Vojvoda bol iný než ostatní šľachtici. Ako láskyplný otec, verný a milujúci manžel i oddaný brat dokazoval, ako by sa mal žiť dokonalý život. Napriek tomu bol aj slabý… čo prezrádzalo panovačné správanie zosnulého vojvodu k vnukovi. Ja by som nebol nikdy taký slabý. Pre svoje deti, ktoré bude jedného dňa mať, by bol Robert schopný zabíjať drakov. A určite by nedopustil, aby nejaký podlý bastard, ako bol jeho nebohý dedko, ovládal celú rodinu.

Otec ho sústredene sledoval, až mal Robert čudný pocit.

„Nemáš sa za čo ospravedlňovať,“ vyslovil prísnym tónom. Kedysi sa na otca veľmi hneval, že dovolil, aby nebohý vojvoda manipuloval so svojím synom aj so všetkými Denningtonovcami. Neskôr ho zlosť opustila a bol vlastne rád, že nespravil chybu, ktorú by ľutoval celý život. A teraz jeho jediný žijúci rodič vytiahne na svetlo dávno pochovanú zatrpknutosť a nenávisť?

„Mal by som sa za všetko ospravedlniť.“ To áno.

Prekážala mu ľútosť, ktorú zbadal v otcových očiach. Nepotreboval, aby ho niekto ľutoval, pretože cítil lásku k žene a potom ju stratil hanebným spôsobom vďaka vlastnému starému otcovi. „Som rád, že som sa dozvedel o jej zámeroch.“ Presne v tom bol problém. Keby pred dvanástimi rokmi nebol vstúpil do pracovne, oženil by sa so ženou, ktorá mala ústa plné klamstiev a v srdci iba bezohľadné túžby.

„Zle si ma pochopil,“ ozval sa jeho otec. Zložil noviny, úhľadne ich poskladal a jemne po nich prešiel rukou. „Potešilo ma, keď si si ju všimol, pretože si sa prejavil ako džentlmen, ktorý vidí v človeku viac než len titul.“

Robert sa cynicky zasmial. „Bol to veľmi chybný úsudok,“ odvetil. Nemal chuť dodávať ešte niečo viac a ľutoval, že vôbec vstúpil do otcovej jedálne. Najlepšie by bolo, keby jeho otec nechal ten deň pochovaný v minulosti a keby mohol Robert žiť svoj život naďalej v presvedčení, že otec o ničom nevie.

„Áno, to bol,“ pripustil vojvoda.

Robert už takú chybu nemienil zopakovať. Určite nie v mene nestálej a falošnej emócie nazývanej láska.

„Ale,“ pokračoval jeho otec so zdvihnutým prstom, „prejavil si skvelý úsudok pri túžbe po láske a slušnosti, ktoré sú viac než titul.“

Tentoraz Robert nečakane vybuchol do smiechu. Otec bol určite jediný šľachtic v celej ríši, ktorý ho chválil za ľúbostný vzťah so ženou nižšieho postavenia.

Vojvoda sa zamračil a zabodol doňho pohľad, ktorý sa veľmi podobal pohľadu Robertovho zosnulého starého otca.

„Odvtedy sa však v úsudku veľmi mýliš.“

Aha, konečne. Poučenie. Všetci vojvodovia si nakoniec robia starosti s udržaním titulu v rodine a vo veku tridsaťtri rokov sa Robert venoval príjemnej stránke života dlhšie než väčšina šľachticov. Nepochybne dlhšie než všetci vojvodovia. „Nie som ľahkovážny,“ precedil cez zuby. „Nehazardujem viac než ostatní džentlmeni. Mám vždy iba jednu milenku a dávam si pozor, aby som s nijakou ženou nesplodil bastarda.“ Po Robertovom suchom konštatovaní sa vrásky na vojvodovom čele prehĺbili ešte viac. „Chodievam k Whitovcom a k Brooke. Do škandalóznejších klubov málokedy.“ Hoci v skutočnosti to robieval dosť často a v tento konkrétny deň každý rok.

Na výročie tej udalosti mal akosi vždy potrebu riskovať všetko, čo ho držalo ako džentlmena pri zemi.

Vojvoda sa naklonil dopredu, až stolička nesúhlasne zaškrípala. „Pri tom všetkom si však neuvedomuješ,“ prehovoril ticho s lakťami opretými o stôl, „že mňa netrápi, ako sa podobáš na ostatných šľachticov.“ Na chvíľu sa odmlčal. „Trápi ma skôr to, ako sa od nich vzďaľuješ.“

Podráždený zábleskom v modrých očiach, ktoré boli takmer rovnaké ako tie jeho, sa Robert znovu sústredil na svoju kávu. Fúkol do nápoja, ktorý už medzitým vychladol. Nepotreboval úctu ani pochvalu. Nebol zlý človek. Neplodil nemanželské deti, kade chodil, a považoval sa za oddaného brata i zdvorilého syna. Náhla kritika jeho veku ním otriasla a ani trochu sa mu to nepáčilo.

„Nie som z teba sklamaný,“ dodal jeho otec, keď Robert stále mlčal.

„Ďakujem.“

Vycítil vojvoda sarkazmus z toho jediného slova? Alebo mu to bolo jedno?

„Som sklamaný z toho, že poriadne nežiješ.“

Nežije poriadne? Pôsobivá lekcia, akurát v tento deň.

„Som spokojný so svojím životom,“ odvetil Robert priamo. Bola to pravda. Sny, ktoré kedysi mal, o láske a rodine, neboli vzhľadom na jeho postavenie realistické. Umreli a on sa s tým zmieril.

Vojvoda pohol obočím. „Spokojný neznamená byť šťastný.“ Robert zaváhal. Nebol v tom tvrdení kúsok pravdy? Veľmi nad tým neuvažoval – až doteraz. Prechádzal životom bez väčších ťažkostí, jeho spoločnosť vyhľadával takmer každý.

Mal istotu titulu, ktorý naňho čakal. Zaistený život.

„Je načase, aby si si našiel cieľ.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Londýn, Anglicko Zima 1810

Prológ

St. Giles, Anglicko Zima 1821

1. kapitola PRAVIDLO 1 S hazardom sa nezahrávaj

St. Giles, Anglicko Jar 1822

St. Giles, Anglicko O týždeň neskôr