Laetitia Colombani

LA TRESSE

Copyright © Éditions Grasset & Fasquelle, 2017

Translation © 2018 by Alexander Halvoník

Jacket design © 2018 by Nikola Klímová

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Preklad vznikol s podporou Literárneho fondu.

ISBN 978-80-551-5936-2

Olivii

Odvážnym ženám

Vrkoč m. pletenec z troch prameňov vlasov.

„… Simone, v húštine tvojich vlasov sa skrýva veľké tajomstvo.“

RÉMY DE GOURMONT

„Slobodná žena je presný opak ľahkej ženy.“

SIMONE DE BEAUVOIR

PROLÓG

Takto sa začína príbeh.

Príbeh vždy nový a nový.

Pod prstami ožíva mi.

Na začiatku je podklad.

Musí byť pevný i pružný,

Ak udržať má chumáč hustý a nežný.

Hodváb a či cverna, do mesta či do kina?

Pre každý prípad treba sa spýtať.

Cverna dlhšie vydrží, hodváb zahrá natenko.

K tomu treba klinčeky a aj malé kladivko.

Ak nemáte citu, neradno ich chytať.

Potom príde pútkovanie.

To je moje potešenie.

Predo mnou strojček viazací,

tri nite nylonové.

Z troch vlasov spraviť otiepku,

uviazať uzlík, ktorý nik nespozná.

Prevliecť ho a neporušiť.

A potom? Všetko odznova!

Tisíce ráz.

Milujem hodiny osamote,

Tanečné etudy mojich rúk.

Prsty sa činia ako na balete.

Keď píšu príbeh prepletania, vrkoča a mojich múk.

Príbeh je celý môj,

Len nepatrí iba mne.

Smitá

Dedina Badlápur, Uttarpradéš, India

Smitá sa zobudí so zvláštnym pocitom, s akousi sladkou naliehavosťou, akoby mala v bruchu motýliky. Dnes je deň, na ktorý si bude spomínať celý život. Dnes jej dcéra nastúpi do školy.

Smitine nohy jakživ neprekročili prah školy. Tu v Badlápure ľudia ako ona do školy nechodia. Smitá je dalitka. Nedotknuteľná. Patrí medzi tých, ktorých Gándhí nazýval božími dietkami. Sú mimo kasty, mimo systému, mimo všetkého. Osobitný živočíšny druh, pokladaný za príliš nečistý, aby sa mohol zamiešať medzi ostatných. Odpad, ktorý nestojí ani za to, aby ho oddeľovali nabok, tak ako sa oddeľuje kúkoľ od dobrého zrna. Milióny ľudí ako Smitá žijú takto mimo dedín, spoločnosti, na periférii ľudstva.

Každé ráno sa opakuje ten istý rituál. Ako obohratá platňa bude Smite donekonečna vyhrávať táto pekelná symfónia. Prebudí sa v chatrči neďaleko obrábaných džátovských polí, ktorá je jej domovom. Tvár a nohy si umyje vodou, čo večer priniesla zo studne vyhradenej pre dalitov^1. Inej studne, vyhradenej pre vyššie kasty, sa nesmie ani dotknúť, i keď je bližšia a prístupnejšia. Podaktorí zaplatili životom za oveľa menšie veci. Pripraví sa, učeše Lalitu, pobozká Nágarádžana. Potom zoberie pletený trstinový košík, s ktorým pred ňou chodila už jej matka. Stačí sa naň pozrieť a hneď sa jej zdvihne žalúdok, lebo vždy silno a odpudivo smrdí. Nosí ho ako svoj kríž, potupné bremeno. Ten košík je jej krížovou cestou. Prekliatím. Trestom. Za niečo, čo zrejme spravila v minulom živote, za čo treba platiť, odpykať si to. Po tomto živote nie sú viac dôležité ani predchádzajúce, ani nasledujúce životy, je to len život medzi inými životmi, hovorievala matka. Je to tak, taký je jej život.

Je to jej darma, jej povinnosť, jej miesto na svete. Povolanie prenášajúce sa celé generácie z matky na dcéru. V angličtine sa označuje scavenger, čo znamená „čistič“. Je to slušné slovo na pomenovanie skutočnosti, ktorá vôbec nie je slušná. Smitina práca sa nedá opísať nijakým slovom. Celé dni zbiera holými rukami výkaly iných. Mala šesť rokov, presne toľko, koľko má dnes Lalitá, keď ju matka prvý raz zobrala so sebou. Pozeraj sa a potom urobíš to isté. Smitá si pamätá hnusný a neľudský smrad, ktorý sa na ňu vyvalil ako útočné mračno sršňov. Povracala sa vedľa cesty. Zvykneš si, hovorila matka. Klamala. Na voľačo také sa nedá zvyknúť. Smitá sa naučila zadržať dych, žiť v apnoe, so zastaveným dychom. Dýchať sa musí, povedal dedinský doktor, pozrite, ako kašlete. Aj jesť sa musí. Chuť však Smitá stratila už dávno. Ani si už nespomína, čo je to byť hladný. Jedáva málo, rovnakú štipku, za hrsť ryže rozmočenej vo vode, ktorú každý deň vnucuje svojmu brániacemu sa telu.

Záchody pre celú krajinu! Vláda ich predsa sľúbila. Žiaľ, dodnes neprišli. V Badlápure i všade inde sa ľudia vyprázdňujú pod holým nebom. Všade znečistená zem, rieky, potoky, polia, všetko zaprasené tonami ľudskej stolice. Choroby sa šíria ako škrtnutím zápalky pri sude pušného prachu. Politici to vedia. Ľudia si žiadajú záchody väčšmi než reformy, sociálnu rovnosť, väčšmi než prácu. Žiadajú právo dôstojne sa vyprázdniť. V dedinách musia ženy čakať do súmraku, aby si mohli uľaviť na poliach, kde sa vystavujú mnohému nebezpečenstvu. Tie šťastnejšie si zariadili kútik na dvore alebo niekde v ústraní v dome. Zvyčajne to býva obyčajná jama v zemi, ktorú cudne nazývajú „suché záchody“. Sú to latríny, ktoré dalitské ženy chodia každý deň vyprázdňovať holými rukami. Ženy ako Smitá.

Jej obchôdzka sa začína okolo siedmej ráno. Smitá zoberie trstinový košík a metličku. Vie, že musí dennodenne vyprázdniť dvadsať domov, takže nesmie strácať čas. Chodí so sklopenými očami len po okraji cesty, s tvárou zakrytou šatkou. V niektorých dedinách musia dalitovia upozorňovať na svoju prítomnosť havraním perom. V iných sú odsúdení chodiť bosí – každý tu pozná príbeh nedotknuteľnej, ukameňovanej len preto, že nosila sandále. Smitá vstupuje do domov zadnými dverami vyhradenými špeciálne pre ňu, nesmie sa pritom dostať do blízkosti domácich, nieto sa s nimi rozprávať. Nielenže je nedotknuteľná, musí byť aj neviditeľná. Namiesto pláce dostáva zvyšky jedál, zavše i obnosené šatstvo, ktoré jej pohodia na zem. Nedotýkať sa, nepozerať sa.

Niekedy nedostane vôbec nič. Istá džátovská rodina jej už celé mesiace nedáva nič. Smitá to s ňou už chcela skončiť, raz večer oznámila aj Nágarádžanovi, že tam viac nepôjde, nech si svoje hovná odpratávajú sami. Ibaže Nágarádžan sa zľakol. Ak ta Smitá nepôjde, vyženú ich a zostanú aj bez tohto kúska zeme. Džátovia im prídu podpáliť chatrč. Smitá vie, čoho sú schopní. „Odsekneme ti obe nohy,“ povedali jednému z dalitov. Na neďalekom poli našli muža s odťatými údmi, spáleného kyselinou.

Áno, Smitá vie, čoho sú džátovia schopní. Takže ta zasa pôjde aj na druhý deň.

Dnešné ráno však nebolo také ako iné rána. Smitá dospela k rozhodnutiu, ktoré jej pripadalo nanajvýš samozrejmé. Jej dcéra pôjde do školy. Silou-mocou o tom presviedčala Nágarádžana. Načo? vykrúcal sa. Naučí sa čítať a písať, ale nikto jej tu nedá prácu. Narodila sa ako čistička latrín a bude ňou až do smrti. Je to dedičstvo, kruh, z ktorého sa nedá vystúpiť. Je to karma.

Smitá neustúpila. Ráno sa doňho opäť pustila, aj ďalšie ráno, aj rána, čo nasledovali. Odmieta so sebou vodiť Lalitu na obchôdzky, nezasvätí ju do roboty čističov latrín, nebude sa veru pozerať, ako jej dcéra vracia do jamy presne tak ako ona pred svojou matkou. Nie, Smitá to odmieta. Lalitá musí chodiť do školy. Nágarádžan sa napokon sklonil pred jej rozhodnosťou. Poznal svoju ženu, jej vôľa nepozná hraníc. Vedel, že táto drobná dalitka s tmavou pleťou, ktorú si pred desiatimi rokmi zobral za manželku, je silnejšia než on. Preto jej nakoniec ustúpil. Urobí jej teda po vôli. Lalitá bude chodiť do školy v dedine, porozpráva sa o tom s brahmanom.

Smitá v duchu jasala nad svojím víťazstvom. Vždy si celým srdcom želala, aby jej matka za ňu bojovala, tak ako ona teraz bojuje za svoju dcéru. Nik nevie, ako túžila každý deň prechádzať cez školskú bránu, sedieť v škole s ostatnými deťmi. Ako sa chcela naučiť čítať a rátať. No nebolo to možné, Smitin otec nebol dobrý človek ako Nágarádžan, bol prchký a násilnícky. Bil svoju ženu, ako to v týchto končinách robia všetci. Nebolo to len raz. Žena nie je rovná svojmu mužovi, žena mu patrí. Je jeho vlastníctvom, jeho otrokyňou. Žena sa musí skloniť pred mužovou vôľou. Keby si mohol vybrať, jej otec by určite radšej zachránil kravu namiesto svojej ženy.

Smitá má šťastie. Nágarádžan ju ani raz neudrel a nikdy ju neurážal. Keď sa narodila Lalitá, sám sa dokonca ponúkol, že ju povaruje. Len kúsok odtiaľ dievčatá pri narodení zabíjali. V dedinách Radžastanu ich hneď po príchode na svet zaživa pochovávali v škatuli do piesku. Malé dievčatká usmrcovali v noci.

V Nágarádžanovom obydlí to však bolo inak. Smitá sa prizerá, ako Lalitá učupená na udupanej hline chatrče češe svoju jedinú bábiku. Jej dcéra je pekná. Má jemné črty a vlasy siahajúce po pás. Smitá jej ich každé ráno rozčesáva a zaplieta do vrkoča.

Moja dcéra sa naučí čítať a písať, hovorí si, a táto myšlienka ju hreje pri srdci.

Áno, dnes je deň, ktorý si zapamätá na celý život.

1 Džátovia, dalitovia, kasty v Indii; džátovia – vyššia kasta, prevažne poľnohospodárski podnikatelia a roľníci; dalitovia – najnižšia kasta, nedotknuteľní (resp. nedotýkateľní), nič nevlastnia, len vykonávajú práce, ktoré sú zakázané vyšším kastám, sú odsúdení na život mimo kást i spoločnosti; za pôvod svojho utrpenia pokladajú brahmanizmus; odhaduje sa, že k tejto skupine patrí okolo 160 miliónov Indov, ktorí často prestupujú na hinduizmus, aby sa vyhli zlému osudu.

Giulia

Palermo, Sicília

Giulia!

Giulia s námahou otvorí oči. Zdola k nej dolieha matkin hlas.

Giulia!

Scendi!2

Subito!3

Giulia má pokušenie strčiť hlavu pod podušku. Veľa toho nenaspala, zas celú noc čítala. No vie, že tak či tak musí vstať. Keď ju volá matka, treba poslúchnuť – je to sicílska matka.

Giulia!

Mladá žena s nevôľou opúšťa posteľ. Vstane, rýchlo sa oblečie, potom zíde do kuchyne, kde ju netrpezlivo čaká mamma^4. Sestra Adela je už hore, na malom servisnom stolíku si lakuje nechty na nohách. Zápach riedidla vyvolá na Giuliinej tvári úškrn. Matka jej podá šálku kávy.

Otec už odišiel.

Dnes ráno budeš otvárať ty.

Giulia zoberie kľúče od dielne, ktorú papa^5 honosne nazýva ateliér, a náhlivo vyjde z domu.

Nič si nejedla.

Zober si dačo so sebou!

Matkine slová prepočuje, naskočí na bicykel a prudko roztočí pedále. Čerstvý ranný vzduch ju trocha preberie. Do tváre a do očí jej fúka vietor. Pri trhu jej do nosa udrie vôňa citrusov a olív. Giulia prechádza okolo pultu predavačky s čerstvo ulovenými sardinkami a úhormi. Zrýchli, stúpa po chodníkoch, vyjde z námestia Ballaro, kde už na zákazníkov pokrikujú pojazdní predavači.

Dostane sa do slepej uličky vedľa via Roma. Otec práve tu zriadil „ateliér“ z bývalého kina. Jeho budovu kúpil pred dvadsiatimi rokmi – presne toľko rokov má i Giulia. No priestory sú už pritesné, je najvyšší čas na sťahovanie. Na priečelí budovy sú ešte vždy viditeľné miesta, kde sa vyvesovali filmové plagáty. Je to už dávno, čo sa Palermitani tlačili na komédie Alberta Sordiho, Vittoria Gassmana, Nina Manfrediho, Uga Tognazziho, Marcella Mastroianniho… Dnes väčšinu kinosál zatvorili. Podobný osud neobišiel ani malé miestne kino, z ktorého urobili aspoň ateliér. Premietacia kabínka sa musela prerobiť na kanceláriu a v kinosále bolo treba preraziť okná, aby mali robotníčky pri práci dosť svetla. Papa bol na všetky tie práce sám. Celý ten priestor sa naňho podobá, rojčí Giulia, je bezprostredný a prívetivý ako on. I keď Pietra Lanfrediho zavše pochytí povestný srd, jeho zamestnanci si ho cenia a vážia. Je to milujúci otec, trebárs aj náročný a panovačný, ktorý svoje dcéry vychoval v úcte k poriadku a disciplíne. A vštepil im lásku k dobre vykonanej práci.

Giulia zoberie kľúč a otvorí bránu. Prvý zvyčajne prichádza otec. Dáva si záležať, aby ráno privítal svoje robotníčky v práci osobne – byť padrone6, to je niečo pre mňa, rád opakuje. Vždy má pre jednu dobré slovko, pre inú zdvorilôstku, ale pre každého má prívetivé gesto. Dnes sa však vydal na okružnú cestu po palermských a okolitých holičstvách. Nepríde skôr ako pred poludním. Dovtedy bude paňou ateliéru Giulia.

V túto včasnú rannú hodinu je všade ticho. Zakrátko sa to tu rozbzučí tisícmi rozhovorov, pesničiek, pokrikov, no zatiaľ tu je iba ticho s ozvenou Giuliiných krokov. Prejde až k šatni pre robotníčky, uloží si veci do skrinky so svojím krstným menom. Vyberie blúzku a ako každý deň vkĺzne do tejto svojej druhej kože. Zhrnie si vlasy, skrúti ich do pevného uzla a šikovne doň zastokne sponky. Potom si zakryje hlavu šatôčkou, čo je na týchto miestach bežné bezpečnostné opatrenie – miešať vlastné vlasy s vlasmi spracúvanými v ateliéri je tu zakázané. Takto oblečená a vyčesaná už nie je dcérou majiteľa, je robotníčkou ako všetky ostatné, zamestnankyňou lanfrediovského domu. Záleží jej na tom, aby to tak ostalo. Vždy odmietala akékoľvek privilégiá.

Vchodové dvere sa so škripotom otvoria a priestor sa odrazu zapĺňa bodrým davom. Ateliér v okamihu ožije, stane sa tým bzučiacim priestranstvom, ktoré Giulia nadovšetko miluje. V nezrozumiteľnom hurhaji namiešanom z útržkov rozhovorov sa robotníčky náhlia k šatni, kde si navlečú blúzky a zástery, aby sa vzápätí rozpálené najčerstvejšími novinkami postavili na svoje miesto. Giulia sa k nim pripojí. Agnes má strhané črty tváre, jej najmenšiemu sa tisnú zúbky, celú noc nezavrela oka. Federika má slzy na krajíčku, opustil ju snúbenec. Zasa?! zvolá Alda. Zajtra ho máš doma, utešuje ju Paola. Ženy v tomto rodinnom podniku majú spoločného oveľa viac než iba zamestnanie. Kým ich ruky kmitajú pri spracúvaní vlasov, ústa celú zmenu drmolia o mužoch, o živote, o láske. Tu každá vie, že Gina má muža korheľa, že Aldin syn sa spriahol s Piovračankou, že Alesia mala románik s bývalým Rhininým manželom, ktorá jej to jakživ neodpustí.

Giulia má rada spoločnosť týchto žien, podaktoré z nich ju poznali ešte ako dieťa. Akoby sa tu narodila. Jej matka rada rozpráva, ako ju chytili pôrodné kontrakcie práve pri triedení chumáčov vlasov v hlavnej hale – dnes už pre zhoršený zrak nepracuje, musí prenechať svoje miesto zamestnankyni s bystrejšími očami. Giulia tu vyrástla, medzi vlasmi, ktoré treba prebrať, medzi kučerami, ktoré treba premyť, medzi objednávkami, ktoré treba odoslať. Spomína si na prázdniny a stredy strávené medzi robotníčkami, ktorých práca ju uchvacovala. Rada sa pozerala na ich šikovné ruky hmýriace sa ako armáda usilovných mravčekov. Nemohla sa vynadívať, ako hádžu vlasy do mykacích strojov, tých obrovských hranatých hrebeňov, aby ich roztriedili, potom ich vykúpali vo vaniach postavených na kozách – majstrovský vynález jej otca, ktorý sa nemohol dívať na to, ako si jeho zamestnankyne ničia chrbty. Giuliu priam fascinovali najmä sušiace sa kučery vlasov rozvešané v oknách, toto divadlo v nej vzbudzovalo predstavu indiánskeho kmeňa, ktorý si do okien vyvesil svoju korisť, svoju zbierku skalpov, aby ju s patričnou dávkou čudáckej samoľúbosti vystavil na obdiv celému svetu.

Niekedy sa jej zdalo, že tu sa zastavil čas. Vonku bežal ani splašený kôň, no medzi týmito múrmi sa pred ním cítila v bezpečí. Bol to príjemný, upokojujúci pocit, bola to istota akejsi zvláštnej trvácnosti vecí.

Jej rodinu už takmer celé storočie živí cascatura, pradávna sicílska obyčaj, podľa ktorej sa vypadnuté alebo ostrihané vlasy uchovávajú na výrobu príčeskov či parochní. Ateliér Lanfredi založený v roku 1926 Giuliiným pradedom bol v Palerme poslednou výrobňou tohto typu. Mal vari desať odborných pracovníčok, ktoré preberali, umývali a spracúvali pramene vlasov, a tie následne odosielali do celého Talianska a Európy. V šestnástich rokoch sa Giulia rozhodla opustiť lýceum a pracovať v otcovom ateliéri. Podľa profesorov dievča nadané najmä na taliančinu nedbalo na ich odporúčania pokračovať v štúdiu a potom ísť na univerzitu. No Giulia ani len nepomyslela na inú životnú dráhu ako prácu v ateliéri. Lanfrediovci mali popri úcte k tradícii i obrovskú vášeň pre vlasy, ktorá sa prenášala z generácie na generáciu. Jej sestry napodiv neprejavili o toto povolanie záujem, takže Giulia zostala jediná z Lanfrediho dcér, čo mu bola ochotná zasvätiť život. Francesca sa vydala mladá a nikde nepracovala, teraz má štyri deti. Najmladšia Adela ešte chodí do lýcea a ťahá ju to k móde či modelingu – vlastne k hocičomu inému než k rodinnému povolaniu.

Na špeciálne objednávky ťažko dostupných farieb vlasov má papa tajný recept, vzorec zdedený od svojho otca a jej deda na báze prírodných prvkov, ktorých názvy nikomu neprezradil. Vzorec odovzdal iba Giulii. Často ju berie na strechu, kde má svoje laboratorio, ako nazýva toto miesto. Zhora vidieť more a na opačnej strane horu Monte Pellegrino. V bielom plášti, v ktorom vyzerá ako profesor chémie, dá zovrieť vodu vo veľkých vedrách slúžiacich na úpravu vlasov. Ovláda metódu odfarbovania a následného farbenia vlasov tak, aby sa farba nevyprala. Giulia ho celé hodiny sleduje a pozorne striehne na každý jeho pohyb. Otec si vlasy úzkostlivo stráži ako mamma svoje pasta^7. Premiešava ich drevenou varechou, necháva ich oddýchnuť a potom všetko neúnavne opakuje odznova a odznova. Starostlivosť o vlasy si vyžaduje trpezlivosť, disciplínu a zaiste i lásku. Rád prízvukuje, že raz tie vlasy bude niekto nosiť, a preto si zasluhujú čo najväčšiu úctu. Giulia sa zavše prichytí, ako sníva o ženách, pre ktoré sú parochne určené – tunajší chlapi nestoja o príčesky, na to sú príliš hrdí, priveľmi pripútaní k istej predstave o svojej mužnosti.

Z nejakého neznámeho dôvodu sú niektoré vlasy odolné proti Lanfrediho tajnému vzorcu. Z vedier, do ktorých sú ponorené, vychádzajú zväčša mliečnobiele, čo umožňuje neskôr ich zafarbiť, no istý malý počet zaprisahaných nespratníkov si zachová pôvodnú farbu. Tých niekoľko vzbúrencov však predstavuje skutočný problém. Je neprípustné, aby zákazník našiel v prameni starostlivo zafarbených vlasov nejakých čiernych či tmavých sprisahancov. Vďaka svojmu ostrozraku Giulia dostane veľmi chúlostivú úlohu: po jednom vlasy prebrať a vylúčiť sprisahancov. Je to skutočná honba na bosorky, ktorú musí dennodenne zvádzať, piplavá, ale neodkladná poľovačka.

Z premýšľania ju vytrhne Paolin hlas. Mia cara, vyzeráš unavená.

Zas si celú noc čítala.

Giulia nepopiera. Pred Paolou sa nedá nič skryť. Starenka je najstaršou robotníčkou ateliéru. Všetci ju tu nazývajú Nonna8. Giuliinho otca poznala od dieťaťa, rada rozpráva, ako mu šnurovala topánky. Z výšky svojich sedemdesiatich piatich rokov vidí všetko. Má zrobené ruky, pokožku vráskavú ako pergamen, no oči ako jastrab. Ovdovela v dvadsiatich piatich rokoch, sama vychovala štyri deti a celý život odmietala znovu sa vydať. Keď sa jej spytovali prečo, tvrdila, že sloboda je pre ňu vzácnejšia: vydatá žena musí skladať účty, odpovedala. Sprav, čo len chceš, mia cara, len sa nevydávaj, opakuje do omrzenia Giulii. Bez rozpakov hovorí o zásnubách s mužom, ktorého jej prisúdil otec. Rodina jej budúceho manžela vydržiavala podnik na pestovanie citrónov. Babka musela pomáhať pri zbere, ešte i vo svadobný deň. Na poli niet času postáť si. Spomína si na citrónovú vôňu, čo vanula zo šiat a z rúk jej manžela. Keď o pár rokov zomrel na zápal pľúc a zanechal ju samu so štyrmi detvákmi, odišla hľadať prácu do mesta. Stretla Giuliinho starého otca, ktorý ju prijal do ateliéru. Už je to päť desaťročí, čo je tam zamestnaná.

V knihách si veru muža nenájdeš! zavolá na Giuliu Alda.

Daj jej s tým pokoj, zavrčí Babka.

Giulia si veru muža nehľadá. Nechodí ani do kaviarní, ani do nočných putík, ktoré majú radi mladí ľudia v jej veku. Moja dcéra je ozaj trochu divoška, odpovedá zvyčajne mamma. Pred rušnými diskotékami Giulia uprednostňuje odhlučnené ticho v biblioteca comunale^9. Chodí ta každý deň cez obedňajšie prestávky. Ako nenásytná čitateľka miluje atmosféru veľkých miestností obložených knihami, ktorú narúša len šušťanie strán. Vidí v tom čosi posvätné, akúsi duchovnú koncentráciu, ktorá jej je blízka. Giulia nevníma plynutie času. Ako dieťa priam drvila romány Emilia Salgariho, usadená pri nohách robotníčok. Neskôr objavila poéziu. Väčšmi sa jej pozdáva Caproni ako Ungaretti, Moraviova próza a najmä básnický jazyk Paveseho, jej posteľného autora. Neraz si vraví, že s týmito mužmi by vedela stráviť vari aj celý život. Zabúda pri nich dokonca jesť. Nezriedka sa po obedňajšej prestávke vracia do ateliéru s prázdnym žalúdkom. Bude to asi tak: Giulia hltá knihy, tak ako iní hltajú cannoli10.

Keď sa po obede vráti do ateliéru, v hlavnej hale panuje nezvyčajné ticho. Len čo vkročí, uprú sa na ňu všetky pohľady.

Mia cara, osloví ju Babka hlasom, ktorý nespoznáva, práve volala tvoja matka.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

PROLÓG

Smitá

Giulia