Text © 2018 by Štefan Karak

Photos © 2018 by Štefan Karak

Design © 2018 by Juraj Šramko

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Redigoval Alexander Halvoník.

Korigovala Silvia Zubeková.

Foto Štefan Karak, Shutterstock.

Graficky upravil Juraj Šramko.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s., Bratislava

v roku 2018 ako svoju 1252. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán Juraj Šramko.

ISBN 978-80-551-6049-8

Ing. Štefan Karak

Rok narodenia 1951, behaniu sa začal venovať v roku 2007 vo veku 55 rokov.

Dosiahnuté úspechy:

Slovenský rekord – 10 výstupov na vrchol Vtáčnika za 24 hodín v roku 2006;

štvrté miesto v Alpskom pohári horských maratónov v roku 2008;

druhé miesto na ultrabehu Chiemgauer 100 v Nemecku v roku 2010;

druhé miesto na Krakonošovej stovke v Čechách v roku 2012;

prvé miesto na Chiemgauer 100 v Nemecku v roku 2012;

druhé miesto v behu okolo Mont Blancu, TDS – Po stopách vojvodu Savojského, najlepšie umiestnenie a jediné umiestnenie Slováka na stupni víťazov v histórii všetkých pretekov okolo Mont Blancu; najlepší Európan; absolvovanie jedného z najťažších pretekov na svete UTMB – Ultra Trail du Mont Blanc (ako tretí Slovák v histórii pretekov) v roku 2013;

slovenský rekord – 16 výstupov na vrchol Vtáčnika za 47 hodín v roku 2014;

šieste miesto na Eiger Ultra Trail vo Švajčiarsku v roku 2014; Lavaredo Trail 120 v talianskych Dolomitoch v roku 2016; absolvovanie jedného z najprestížnejších behov na svete Leadville Trail 100 run v Colorade v USA v roku 2016; prvý a jediný Slovák v 34-ročnej histórii pretekov, najstarší účastník pretekov vo veku 65 rokov;

účasť na šiestich Majstrovstvách sveta v behu do vrchu veteránov v rokoch 2007 až 2017.

Úvod

Možno sa vám môj príbeh bude zdať veľmi podobný tomu vášmu.

Každý chce byť niečím výnimočný, čosi dokázať, upútať pozornosť ostatných, v niečom vyniknúť. Mne sa to podarilo až v „zrelom“ veku a v činnosti, o ktorej som ako malý chlapec nemal ani potuchy.

Verím, že keď sa to podarilo mne, môže sa to podariť každému. Mať svoj cieľ a ísť za ním je to najdôležitejšie v živote. Bez ohľadu na oblasť, v ktorej to chcete dokázať.

Štefan Karak

Kapitola 1

Aj to sa môže stať

Je tesne pred pol dvanástou v noci. Už niekoľko hodín mierne, ale vytrvalo prší. S manželkou sa ponáhľame uličkami Chamonix na malé námestie Place du Triangle de l´Amitié, Námestie Trojuholníka priateľstva. Prichádzame na miesto a sme šokovaní. Celý priestor je zaplnený podivnými ľuďmi. Všetci majú nepremokavé športové oblečenie. Na hlavách čiapky a čelové lampy. Je to zvláštne, ale vyzerajú rovnako ako ja. Niektorí sú zamyslení, no väčšina má rozžiarené oči a široký úsmev. Vyžaruje z nich nadšenie a očakávanie toho, čo má prísť.

Celý koridor je ohradený kovovými zábranami. Vnútri koridoru sú bežci, z vonkajšej strany ich priaznivci. Je ťažké dostať sa na miesto medzi bežcov. Nejaké miesta sú až kdesi na konci, treba ísť hore schodmi až pred dvere kostolíka uzatvárajúceho malé námestie zhora.

Náhlivo sa lúčime. Objatie, bozk a tradičná veta z úst manželky: „Dávaj si na seba veľký pozor!“ Sľubujem a už sa posúvam do toho zhluku.

Je tu fantastická atmosféra. Z reproduktorov počuť hudbu a hlas moderátora. Predstavuje tých najlepších v prvom rade. Po francúzsky vyzýva zhromaždených k niečomu, čomu nerozumiem, na čo všetci dvíhajú ruky a nadšene vykrikujú.

Tesne pred štartom prichádza tradičná skladba podujatia od Vangelisa – Conquest of Paradise (Dobytie raja). Je to povznášajúce, človeku sa chce vzlietnuť…

Štart. Masa bezmála 2 400 tiel sa dáva do pohybu. My zatiaľ stojíme na mieste, no po krátkom čase sa začíname posúvať dopredu, dokonca sa rozbiehame. Námestím môžeme postupovať aj dvadsiati vedľa seba, po 300 metroch sa však koridor zužuje a my zastaneme. Stojíme vyše 20 minút, a tak mám dosť času, aby som si zrekapituloval udalosti končiaceho sa dňa.

Celé dopoludnie bolo nádherné, slnečné letné počasie. Prechádzka po mestečku v tričku, v krátkych nohaviciach, so sandálmi na nohách a slnečnými okuliarmi na očiach. To sa však ako šibnutím čarovného prútika náhle zmenilo. Počas prvých dvoch hodín odpoludnia sa zamračilo a začalo intenzívne pršať. Teplota náhle klesla o 15 až 20 stupňov. Zazvonil mobil a SMS v ňom oznamovala: „Štart sa odkladá z pôvodných 18:30 h na 23:30 h.“ Organizátori zrejme predpokladajú, že sa situácia zmení, že sa vietor utíši a prestane pršať. Nezmenila sa.

Stále stojíme na mieste a čakáme, kedy sa pohneme ďalej.

Ďalej do neznáma.

„Ultra Trail du Mont Blanc“, skrátene UTMB, je jedným z najťažších a najuznávanejších horských behov na sve te. Trať s dĺžkou 168 km a prevýšením 9 800 m vedie okolo Mont Blancu a prechádza tromi krajinami. Začína sa vo francúzskom Chamonix, pokračuje cez taliansky Courmayeur a švajčiarsky Champex, cieľ je v Chamonix. Takmer nikto z nás nemá zaručené, že dobehne do cieľa. Preteky každoročne nedokončí viac ako polovica štartujúcich…

Napokon sa predsa len dávame do pohybu. Úzku uličku lemujú stovky nadšených priaznivcov. Žiadny z ultrabehov na svete nemá takú búrlivú atmosféru ako tento.

Opúšťame Chamonix. Trať do najbližšieho mestečka Les Houches vedie ponad hlavnú cestu lesíkom po dostatočne širokej štrkovej ceste. Je dosť členitá, preto za behu rozkladám paličky a v každom stúpaní ich použijem. Dážď je drobný, ale nie veľmi studený. Zatiaľ mi stačia trenírky a podkolienky. Dobiehame do mestečka, na ktorého konci odbočujeme doľava. Začína sa prvé veľké stúpanie s prevýšením takmer 800 m na Le Délevret. Dážď hustne, preto vybočujem z cesty a z batoha s povinnou výbavou vyťahujem nepremokavé nohavice. Na kopec sa ide v pohode, cesta má štrkový podklad. Horšie je to na druhej strane. Takmer 1 000 m klesania do Saint-Gervais po rozmočenom hlinisto-trávnatom podklade. Keď pred vami prebehne približne 2 000 ľudí, trať sa zmení na bahno. Je ťažké sa udržať na nohách, bez paličiek by som to nezvládol. Tí, čo ich nemajú, končia často na štyroch alebo na zadku. V niektorých miestach sa trať veľmi zužuje. Bojujem s terénom i so súpermi. Aby som veľmi nezaostal, musím predbiehať. Paličky výdatne pomáhajú. Aj napriek meškaniu na štarte som v mestečku Saint-Gervais iba s päťminútovým oneskorením oproti plánu. Je tu prvá občerstvovacia stanica, lenže stan je totálne preplnený a vládne v ňom chaos, takže to vzdávam a odchádzam bez občerstvenia. Vonku sa pokúšam volať manželke, ale na druhom konci je taký hurhaj z reproduktorov, že jej nerozumiem ani slovo. Iba oznamujem, že som v poriadku a pokračujem v pretekoch.

Ďalších 10 km je pohodových. Stúpanie je mierne a trať už nie je taká preplnená. V Les Contamines sa trošku občerstvujem. Pijem vodu so soľou proti kŕčom, jem syr a sušienky, beriem si do vrecka sušené slivky a vyrážam ďalej. Trať pokračuje ešte približne 4 km takmer po rovine, ale potom začína prudko stúpať. Na dĺžke 9 km stúpneme o 1 300 výškových metrov! Trať je premočená, chodník je našťastie štrkový. Čierny štrk premiešaný s blatistou hlinou. Paličky pomáhajú. Občas sa mi podarí niekoho predbehnúť, ale chodník je úzky, takže zväčša idem v zástupe. Začínam cí tiť tlaky v priehlavkovej časti oboch nôh, preto povoľujem šnúrky na teniskách. Posledná časť trate pred vrcholom je kamenistá a značne členitá, predbiehanie neprichádza do úvahy. Konečne vrchol Croix du Bohnomme vo výške 2 500 m.

Na chvíľku sa zastavujem. Po toľkom daždi neuveriteľný obrat! Hlavu otáčam smerom nahor a nemôžem uveriť vlastným očiam. Obloha je dokonale čistá a bez mrakov. V noci je síce čierna, no svietia hádam aj milióny hviezd. Ešte nikdy v živote som nevidel také množstvo hviezd nad hlavou. Tento okamih by som si vychutnával aj celé hodiny.

Treba však pokračovať. Na dĺžke 6 km klesneme o 1 000 výškových metrov! Postupne začína svitať, takže rozoznávam okolité kopce aj trať pod sebou. Keďže už neprší, vyzliekam nepremokavé oblečenie a bežím k prvej „veľkej“ občerstvovacej stanici Les Chapieux na päťdesiatom kilometri trate.

Priehlavky na nohách cítim čoraz viac, opäť povoľujem šnúrky, až sa mi tenisky zdajú priveľmi voľné. Občerstvujem sa horúcou polievkou, ktorú poriadne presáľam kvôli svalovým kŕčom, sušeným mäsom a sušeným ovocím, dopĺňam zásoby vody. Kontrolujem stav vecí v batohu. Teplé nohavice i bundička zostali v igelitových vreckách suché. Škoda, že som takto neochránil čiapku a rukavice, ktoré poriadne premokli. Po vyžmýkaní si ich prikladám na holé brucho, aby sa tam skôr usušili. Je to stará finta, ktorú používajú horolezci. Vybieham ďalej. Trať mierne stúpa, ale počasie čaruje. V priebehu hodiny sa polojasné počasie s vykúkajúcim slniečkom zmení na víchricu s krúpami a so snežením. Za jedinú hodinu zažívam štyri snehové búrky! Pri každej z nich si rýchlo navliekam teplé a nepremokavé oblečenie, po skončení ho zasa vyzliekam, lebo sa prehrievam.

Na konci doliny sa chodník stáča prudko doprava a začína sa tisícmetrové stúpanie do sedla Col de la Seigne vo výške 2 516 m. Zisťujem, že som pri neprestajnom prezliekaní dakde na trati stratil čiapku… Budem sa musieť zaobísť bez nej. V sedle fúka búrlivý vietor, žlté stany personálu časovej kontroly ledva odolávajú jeho náporom. V sedle je štátna hranica, prechádzame z Francúzska do Talianska. Klesáme okolo 600 m ku ďalšej občerstvovacej stanici v mieste Lac Combal na šesťdesiatom kilometri.

Pri zostupe pociťujem čoraz väčšiu bolesť priehlavkov, ale povoliť šnúrky už nemám ako, lebo by sa mi vyzúvali topánky. Začína ma pobolievať i pravé koleno, beh je čoraz kŕčovitejší. V sedle si dám horúcu polievku so slížikmi, pijem slanú vodu a do zásobníka dopĺňam čistú. Predo mnou je ešte prevýšenie necelých 500 m na vrchol Arête du Mont-Favre, kde je kontrola. Stadiaľ už trať iba klesá smerom do Courmayeuru.

Najskôr zbieham do sedla Col Checrouit s krátkou zastávkou. Iba sa napijem a pokračujem. Pre bolesti už nemôžem bežať, preto iba kráčam. Za sedlom je približne kilometrové, ešte vždy mierne klesanie, potom na ďalších štyroch kilometroch musíme klesnúť o 700 výškových metrov. Už vidím Courmayeur, ale akoby ležal v priepasti. Chodník sa krúti ako had a je náramne prudký. Každých 10 metrov je polmetrový schod. Schádzam pomaly, pre bolesti v kolene je to už utrpenie. Predbieha ma mnoho súperov.

Do mestskej haly, kde je „veľké“ občerstvenie (približne v polovici trate) a kde je aj kontrola, prichádzam so značným časovým oneskorením oproti plánu. Keďže som si sem ako neskúsený neposlal žiadne náhradné oblečenie, nemám si čo prezliecť. Iba sa občerstvujem polievkou, cestovinami so syrom, sušienkami. Pijem kolu, vodu so soľou a dopĺňam vodu do zásobníka. Vyzúvam sa a kontrolujem stav chodidiel. Priehlavky mám poriadne červené a bolestivé, ale musím sa obuť a pokračovať ďalej.

Trať prechádza mestom, potom začína prudko stúpať o 800 výškových metrov na dĺžke 4 km k odpočívadlu Refuge Bertone (Útulok Bertone). Mám ešte dosť síl, do kopca mi to ide a predbieham mnohých súperov.

Pri odpočívadle možno doplniť tekutiny. Pijem kolu, dopĺňam vodu a pokračujem. Pekný trávnatý chodník s miernym prevýšením sa jemne vlní. Z tohto miesta je krásny výhľad na Mont Blanc z talianskej strany. Takto som ho ešte nikdy nevidel. Zisťujem, že už aj mierne klesanie mi spôsobuje veľké bolesti priehlavkov a kolena. Predbehnutí súperi teraz predbiehajú mňa.

Ďalšou kontrolou s tekutinovým občerstvením je Refuge Bonatti. Krátky výbeh po členitom chodníku a som na mieste. Začína sa stmievať a bolesti ma nútia prehodnotiť situáciu.

Predo mnou je ešte takmer 80 km trate a dolu kopcom už takmer vôbec nevládzem ísť. Predstavujem si, že po krátkom päťkilometrovom zostupe ma čaká kontrola, potom však najvyšší bod trate Grand Col Ferret vo výške 2 537 m a za ním takmer dvadsaťkilometrový beh dolu kopcom!

Som realista a viem, že v tomto stave nemôžem preteky dokončiť v časovom limite a pravdepodobne ich vôbec nedokončím.

Telefonujem manželke, že som rozhodnutý preteky vzdať. Potrebujem sa poradiť, či to mám spraviť už na tomto mieste, vo výške nad 2 000 m, kde by na dopravu akiste museli použiť vrtuľník (na takúto eventualitu som bol poistený), alebo zbehnúť tých 5 km na miesto kontroly Arnuva na deväťdesiatom piatom kilometri.

Celé sa to komplikuje aj tým, že neviem poriadne žiadnu cudziu reč. Manželka preto kontaktuje priateľa vo Francúzsku. Mám ho na telefóne a vysvetľujem mu, aby žene na kontrole vysvetlil, čo mienim urobiť. Podávam jej mobilný telefón, ale v tom napätí som zabudol, že už sme na území Talianska a z vysvetľovania nie je nič. Pokračujem teda do Arnuvy.

Za normálnych okolností by som tých 5 km dolu kopcom zbehol za necelú polhodinu, teraz mi to trvá viac ako 2 hodiny. V klesaní už pre bolesti neviem, ako mám našľapovať. Všelijako sa natáčam, aby som bolesť zmiernil, na niektorých prudkých miestach cúvam.

Konečne Arnuva. Posunkami vysvetľujem kontrole, že končím. Odovzdávam čip zo štartovného čísla, čo je akt predčasného ukončenia pretekov.

Ďalšími posunkami sa pýtam, ako ma dopravia naspäť do Chamonix.

Mladý usporiadateľ ma vedie k terénnemu autu a usádza ma doň. Konečne sedím, ale nič sa nedeje. Okolo nás presviští húkajúca a blikajúca sanitka rýchlej pomoci. Neskôr sa dozvedám od vodiča, že niekto na kontrole skolaboval a len-len že ho zachránili.

Medzitým vodič priviedol ďalších troch bežcov, ktorí rovnako ako ja preteky vzdali.

Nasleduje krkolomná jazda po lesnej ceste späť do Courmayeuru. Vodič však nevie, kde nás má vysadiť, preto nás vozí hore-dole po meste. Pritom komunikuje s jedným z francúzskych pretekárov v aute. Nakoniec nás vysadí na neznámom mieste a odchádza. Zostali sme sami. Francúzsky pretekár niekam telefonuje a tvrdí, že po nás čoskoro niekto príde. Čakáme však vyše pol hodiny, a stále nič. Znovu telefonát a po ďalších dvadsiatich minútach prichádza čosi ako sanitka. Berie nás a odváža o kus ďalej. Musíme vystúpiť. Zisťujeme, že sme pred halou, kde sme sa pred niekoľkými hodinami občerstvovali.

Keďže mi už je poriadna zima, vchádzam dnu. Tu už čaká asi dvadsať pretekárov, ktorí vzdali preteky priamo v Courmayeuri. Niektorými lomcuje zimnica, preto im usporiadateľ poskytne fóliu, aby sa do nej zabalili a trošku sa zohriali.

Po necelej polhodine zastavuje pred halou takmer plne obsadený autobus a vodič nás privoláva mávaním. Našťastie som dosť rýchly, lebo je tu iba päť voľných miest na sedenie (do tunela pod Mont Blancom môže autobus vojsť iba so sediacimi pasažiermi), a tak ostatní musia zostať tam, kde sú.

Sadnem si k mladému bežcovi a skúšam mu vysvetliť, že chcem ísť do Chamonix. Počas cesty tunelom popod Mont Blanc ešte bdiem, no za ním nekontrolovane usínam. Spolusediaci ma budí, lebo sme v Chamonix, a teda máme vystúpiť. Chvatne vystupujeme, ale v okolí nevidieť jediné svetlo, a nechápem, kde sme. Našťastie, vodič nestihol zatvoriť dvere, a tak rýchlo nastupujeme naspäť do autobusu.

Až po ďalších dobrých troch kilometroch prichádzame k športovej hale v centre mesta. Tu sa už vyznám. Vystupujem a púšťam sa do posledných 400 m k nášmu hotelovému apartmánu. Manželka ma víta s plačom a strachom v očiach, pretože ani netušila, kde som a čo je so mnou. Predchádzajúci deň a časť tejto noci musela prežívať hrozné muky. Na trati totiž nebol signál, takže som sa jej až do príchodu do chaty Bonatti nevedel ohlásiť. A takisto zrejme netušila, ako a kedy sa po ukončení vrátim.

Ani nedokážem opísať slasť, čo ma opantala, keď som si vyzul tenisky a oslobodil opuchnuté červené priehlavky. Nasledovala sprcha a posteľ. Nevládal som ochutnať ani pripravený chutný puding s ovocím…

Na druhý deň nebol žiadny dôvod na oslavu. Musel som konštatovať, že to boli prvé preteky v mojom živote, ktoré som vzdal.

No ani môj dovtedajší život nebol ľahký.

Kapitola 2

Mladé letá

Narodil som sa v novembri roku 1951 v nemocnici v Trenčíne. Rodičia bývali v Novom Meste nad Váhom. Otec Štefan bol zamestnaný v armáde, matka Bernardína vtedy pravdepodobne nepracovala, a ak, tak iba krátkodobo v nejakej „trepárni“, kde sa spracovával ľan. Najbližšia nemocnica bola v Trenčíne, preto som sa narodil tam.

O dva roky sme sa presťahovali do Zemianskych Kostolian.

Otec pracoval v Elektrárni Nováky ako robotník, matka v poľnohospodárstve, v podniku Štátne majetky.

Rodičia sa o šport veľmi nezaujímali, vlastne na to ani nemali čas. Všetko úsilie vynakladali na zabezpečenie neodkladných životných potrieb a na výchovu detí.

Bol som obyčajný dedinský chlapec. Spočiatku som bol vzrastom skôr menší a slabší. A tak som túžil, ako určite i mnohí z vás, byť „niekým“, v niečom vynikať, vzbudzovať pozornosť.

Už v druhej triede som sa stal „preborníkom“ v hre „guľky do jamky“. Na ulici som sa v tomto čase naučil jazdiť na otcovom pánskom bicykli. Bola to tzv. „jazda pod rúrou“. Komická, ale jediná možnosť povoziť sa na bicykli. Až neskôr, keď si „dámsky“ bicykel bez prekážajúcej rúry kúpila i matka, mohol som sa bicyklovať normálne, aj keď mi kormidlo siahalo vyše očí…

Mojím najlepším priateľom v tom čase bol Emil Horváth. Jeho otec bol podnikový právnik v neďalekej továrni. Bol odo mňa o rok starší, ale vo všetkom vynikal. Emil mal v tom čase všetko, o čom sme my chudobnejší mohli len snívať. Vedel som, že má najrozsiahlejšiu a najkvalitnejšiu zbierku poštových známok. Často sme sedeli u nich doma na schodoch a vymieňali si ich navzájom. Jeho zbierka bola taká nádherná, že ma občas pochytilo pokušenie niektoré mu jednoducho ukradnúť.

Emil bol výmyselník aj na lotroviny. Pamätám si, ako nás, štvrtákov, jedného jesenného podvečera našiel miestny telocvikár za školou na orechu, keď sme sa pokúšali fajčiť orechové listy zašúľané do papiera. Už v tom čase sme boli na celoškolskej nástenke vypísaní na výstrahu ako „odstrašujúci prípad“.

Pohyb a šport ma vedeli už v tomto veku potešiť. Vlastne všetok voľný čas po vyučovaní (pokiaľ som nemusel doma pomáhať s domácimi prácami) sme vtedy trávili vonku na ulici alebo v blízkom okolí. Pamätám sa, že sme si z novín a časopisov vystrihovali fotografie najlepších svetových atlétov a vlepovali ich do zošita. To boli naše prvé vzory. Takými sme sa chceli stať. V tom čase postúpili prievidzskí basketbalisti do 1. basketbalovej ligy. Nemali vlastnú telocvičňu, preto domáce zápasy hrali v jedálni nováckych chemických závodov vždy v nedeľu o 10:00 h. S Emilom sme vždy po omši v kostole bežali dobré dva kilometre, aby sme neprepásli ani jeden ich majstrovský zápas.

V škole patrila telesná výchova k mojim najobľúbenejším predmetom. Žiaľ, okrem základov gymnastiky sme hrávali iba vybíjanú.

Šport bol pre rodičov trošku mimo záujmu, mali iné existenčné problémy. Neskôr sa otec stal fanúšikom prievidzského futbalu, pretože tam hral jeho mladší brat, strýko Ľudvík. Aj strava bola prispôsobená pomerom. Chlieb s bravčovou masťou, prevarené kozie alebo kravské mlieko (chladničku sme vtedy nemali) a veľa druhov polievok, zelenina zo záhradky. Mäso sme mali iba na sviatky.

V našej obci sa športu začalo dariť. Družstvo žien v hádzanej niekoľko rokov úspešne pôsobilo v krajskej súťaži a takmer sa prebojovalo do 2. celoštátnej ligy.

Družstvo mužov zasa predvádzalo výbornú hru v stolnom tenise aj bez trénera, čomu zodpovedali i výsledky v nižšej súťaži. Na zápasy obidvoch družstiev sme chodili radi a snívali sme, že raz budeme dobrými a známymi športovcami.

V siedmej a ôsmej triede som tak narástol, že z tretieho najmenšieho som sa stal tretím najvyšším chlapcom z triedy. Na konci ôsmej triedy mi prispeli rodičia a spolu s mojimi brigádnickými úsporami to stačilo na bicykel. Spolužiaci mali väčšinou Favorit s kormidlom „baranom“, ja som si však kúpil turistický s dvojprevodníkom v strede a vzadu so štvorprevodníkom. A nad zadným kolesom mal aj tašky na prípadnú batožinu. Po odmontovaní blatníkov, odraziek a tašiek vznikol celkom dobrý športový bicykel.

S priateľom Tónom sme občas jazdievali do okolia na cyklotúry dlhé niekoľko desiatok kilometrov.

V tom čase bol vrcholom dvojdenný výlet na Veľkú cenu

Slovenska rýchlostných motocyklov v Piešťanoch, vzdialených 70 km. Vyštartovali sme v sobotu popoludní a prespa li v kope sena neďaleko Piešťan. Ráno sme došli do mesta, sledovali motocyklové preteky a poobede sa vydali na cestu domov. To som ešte netušil, že to bude moja prvá hra o život. S neosvetlenými bicyklami sme v úplnej tme, šťastní, že to máme za sebou, dokončovali túru. Z posledného kopca pred dedinou som to od radosti, že o pár minút budem doma, rozpálil naplno s nohami spustenými z pedálov. Zrazu sa predo mnou zaiskrilo, pocítil som náraz a už som sa váľal po zemi. Kamaráta to obišlo. Mal šťastie, že šiel vľavo odo mňa. Keď som sa pozviechal zo zeme a v tme našiel dochrámaný bicykel, zistil som, že v nedeľu cestári vykopali do polovice cesty kanál a označili ho neosvetlenou drevenou zábranou a plechovou značkou „zúžená vozovka“. Pri tom smoliarskom karambole som mal aj šťastie v nešťastí, lebo celý náraz utlmilo kormidlo bicykla, ktoré na ľavom okraji takmer useklo. Keby som pri rýchlosti okolo 50 km/h narazil do značky hlavou, pravdepodobne by som už voňal fialky odspodu…

Kvalita ženskej hádzanej – nevynechali sme ani jediný zápas – nás tak inšpirovala, že sme v škole vytvorili družstvo žiakov a zapojili sa do okresnej školskej ligy. Počas kariéry družstva sme nemali jediný tréning. Na zápasy sme jednoducho nastupovali v potrebnom zložení a hrali intuitívne, najlepšie, ako sme vedeli. Dotiahli sme to skutočne ďaleko. V roku 1967 sme s družstvom Novák postúpili do finále krajskej súťaže v Banskej Bystrici. Tam sme porazili dovtedy niekoľko rokov neporazené družstvo z Brvnišťa, stali sa majstrami Stredoslovenského kraja a postúpili až na Majstrovstvá Československa v Olomouci. Dosiahnuté desiate miesto bolo skvelé.

V škole sme nepoznali mnoho športov, napríklad plávanie či lyžovanie…

Vtedy som najviac obdivoval ľahkú atletiku. Mojím vzorom boli veľkoryso propagovaní sovietski športovci (Valerij Brumeľ v skoku do výšky, Igor Ter Ovanesjan v skoku do diaľky a ďalší) a chcel som sa im podobať.

Zhodou okolností ma náš telocvikár poslal na majstrovstvá okresu v skoku do výšky. Všetci vtedy skákali štýlom „nožničky“, iba ja jediný som sa mordoval so zvláštnym štýlom – s „horajnom“. Možno vďaka tomu som sa nečakane stal majstrom okresu v skoku do výšky žiakov.

Emil ma opäť prekvapil. Kdesi sa dopočul, že vo svete existuje aj disciplína „skok o tyči“ (skok o žrdi), ktorý bol na Slovensku ešte v plienkach. Rozhodli sme sa, že to skúsime na vlastnoručne vybudovanom doskočisku. Emilovi otec zaobstaral aj perfektne vypracovanú drevenú tyč zo smrekového dreva. Ja som si tyč vyrobil zo svíbového dreva, ktoré som zoťal v lese. Už o niekoľko dní sme začali prekonávať latku vo výške nad 2 metre. Vari prvý raz som mal nad Emilom miernu prevahu a častejšie sa mi ho podarilo poraziť. V akomsi časopise som sa vtedy dočítal, že slovenský rekord žiakov do 15 rokov je 270 cm, ale nikto mi nedal šancu ho na oficiálnej súťaži prekonať.

Ako veľa mojich rovesníkov, i ja som chcel byť silný.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Úvod

Kapitola 1 Aj to sa môže stať

Kapitola 2 Mladé letá