Jasinda Wilder MADAME X

EXILED

Copyright © 2016 by Jasinda Wilder

Translation © 2018 by Miriam Ghaniová

Jacket art © 2016 by Sarah Hansen of Okay Creations

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Z anglického originálu Madame X – Exiled (Berkley Books, an Imprint of Penguin Random House, LLC., New York 2016) preložila Miriam Ghaniová.

Redigovala Ľubica Janeva.

Obálku podľa originálu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s., Bratislava v roku 2018 ako svoju 1257. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-5977-5

1

„Kedysi žil v jednej vzdialenej krajine chlapec. Volal sa Jakob.“ Tlmene šomreš a musím napínať uši, aby som ťa počula. Vnímam však intonáciu tvojej reči, dĺžku a výraznosť spoluhlások. Pohli by aj kontinentom. „Jakob? Bol to malý rozmaznaný chlapčisko. Mal všetko, na čo si zmyslel. Ba aj viac. Ak niečo chcel, stál si za svojím, až kým to nedosiahol. Nikdy mu nikto nepovedal nie. Jeho otec bol obchodník, ktorý mal šťastie, že sa oženil s ešte bohatšou židovskou ženou. Chlapec vyrastal v presvedčení, že mu patrí celá Praha. Tento malý rozmaznaný princ si vykračoval po meste a pritom ho sledovali otec, láskavá matka a pozorná opatrovateľka. Jakob nemusel chodiť do normálnej školy, mal svojho súkromného učiteľa, ktorý ho vyučoval dejepis, matematiku, zemepis, klasické jazyky a všetky ostatné predmety v Jakobovej súkromnej učebni. Učil sa hrať aj na klavíri, čo neznášal. Priam geniálne však hrával na husliach. Zaúčal sa v šerme a jazde na koni, venoval sa politike a ekonomike. Jakob bol síce rozmaznaný, ale aj múdry a túžil po nových vedomostiach.

Jeho svet bol malý, no dokonalý. Jedného dňa, niekoľko týždňov po jeho šestnástych narodeninách sa vrátil domov z hodiny jazdenia a našiel dom prázdny. Otec aj mama boli preč. A domáca, ktorá ničomu nerozumela, trepala čosi po grécky tak rýchlo, že jej vôbec nerozumel. Zachytil iba slovo chorý. Chorý, chorý, opakovala znova a znova. Opýtal sa jej, kto je chorý, ale žena len krútila hlavou a plakala.

Jakob sa po prvý raz vo svojom príjemnom živote stretol s nepríjemnosťou: so strachom. Práve sa v ňom zakorenil a začal rásť. Spolu s opatrovateľkou sa vybrali do nemocnice. Prijala ho milá sestrička a viedla ho dlhými chodbami do tmavej miestnosti. Závesy boli zatiahnuté, celá izba sa ponárala do tmy. Páchlo tam chorobou a smrťou. Jakob vtedy ničomu nerozumel. Len tam hrozne smrdelo. Vystrašene sa priblížil na špičkách k posteli, ako keby hlasná chôdza mohla prebudiť nepríjemnú pravdu.“

Odmlčíš sa a nastane zlovestné ticho. Nežmurkneš, nepohneš sa. Sedíš ako kamenná socha.

„Jakobov otec bol silný muž. To musíš vedieť. Veľmi silný. Bol vysoký, tichý, prísny. Nedával najavo city. Veľmi miloval svoju manželku, naozaj veľmi, veľmi. Možno až priveľmi. Bola preňho všetkým, mesiacom aj hviezdami na nebi, dokonca aj žiariacim slnkom. Jakobov otec nikdy veľa nehovoril a všetci si na to zvykli. Bola to realita ako zemská príťažlivosť. Vždy bol udatný. Jakob sa s trasúcimi kolenami blížil k nemocničnej posteli a všimol si, že otec plače. Akoby na oblohu zabudlo vyjsť slnko. Chlapca zaplavil šok.

‚Čo sa deje?‘ opýtal sa Jakob otca, no stále sa naňho nepozrel. Bál sa. Akoby tým, že sa nepozrie, mohol poprieť pravdu. Jakobov otec neprehovoril, plakal ďalej a plecia sa mu chveli ako suché listy na strome v jeseni. Jakob sa zrazu nahneval. Svojím spôsobom. Keď mal čeliť niečomu nepríjemnému, nahneval sa. Vyskočil na nohy, kričal a klial, rozhadzoval okolo seba veci. Hoci mal už šestnásť rokov a bol takmer muž, stále sa v takých situáciách správal ako rozmaznané dieťa. Aj v nemocničnej izbe sa nahneval a otca udrel. Udieral ho po tvári a po pleci päsťami a žiadal ho, aby mu vysvetlil, čo sa deje. Otec sa však ani nepohol, neprestajne iba plakal. Jakob sa napokon rozhodol, že to skúsi s matkou. Zahľadel sa na posteľ na svoju matku.“

Nastane dlhá, dlhočizná pauza. Hlboké ticho. Obrovské. Nemôžem prehovoriť, neodvážim sa ani pohnúť, aby som to nepokazila.

„Ani sa nepohla. Bola bledá ako porcelánová socha. V nose aj v ústach mala hadičky. Mladému Jakobovi sa zdalo, že do jej tela prenikol priesvitný had a snaží sa z nej vyrvať život. Jakob bol vlastne stále dieťa, ešte nedorástol. Takže keď tam mama tak ležala, zareagoval ako dieťa. Nie! vyhlásil. Nie, nie, kričal, dupal nohami a nadával. Dokonca sa ju snažil prebrať. Chytil ju za plecia a triasol ňou. Nie silno, nie nasilu, len aby ju prebudil. Konečne tým prebral otca. Vyskočil zo stoličky, ponáhľal sa k svojmu synovi Jakobovi a zhodil ho na zem.

‚Nechaj ju!‘ kričal Jakobov otec. Nikdy tak nekričal. Jakživ nedvíhal hlas. Predtým zriedkavo čo i len prehovoril. A teraz krik? Bolo to nepochopiteľné. Jakob ležal neveriacky na zemi a prvý raz sa otca naozaj bál. Pestúnka ho odtiahla čo najďalej. Vyviedla ho z izby. Usadila ho do čakárne a kúpila mu čaj. Utešovala ho, že všetko bude v poriadku. Ale nebolo. Jakob to vedel, cítil to srdcom, uvedomoval si to. Hoci si predtým myslel, že je pánom celej Prahy, teraz pochopil, že už nikdy nebude nič v poriadku. Celý deň presedel v čakárni. Aj druhý. Celé dva dni. Napokon ho opatrovateľka a učiteľ presvedčili, aby niečo zjedol a aby si pospal. Vzápätí sa tam zasa vrátil. Chcel sa dostať do matkinej izby, ale otec mu to nedovolil. Odohnal ho. Bez slov, ale násilím ho vyhodil z izby. Bol slepý od žiaľu. Nerozmýšľal.

Takmer po týždni čakania Jakobov otec vyšiel z izby. Bol zhrbený. Chudý. Zraniteľný. Akoby ten týždeň v nemocnici z neho vysal všetok život. Akoby mu nejaký upír sal krv a zostala len schránka. Nepozrel na syna a vliekol sa nemocničnou chodbou. Sám. Jakob sa vytrhol opatrovateľke a učiteľovi a utekal za otcom. Nasledoval ho domov. Do jeho pracovne. Otec zatvoril za sebou dvere a zostal tam niekoľko hodín. Mladý vyľakaný Jakob sedel na zemi pred pracovňou a čakal. V dome vládlo príšerné ticho.

A potom sa ozval jediný výstrel. Jakob nešiel dnu. Bol dieťa, teda mladík, a bol zbabelý. Zostal sedieť na zemi, až kým neprišla polícia. Jakoba odviedli preč. Nechal sa, lebo vedel, čo sa stalo. Rozumel, kde je jeho otec, ale tváril sa, že to nevie. Dal sa obliecť do najlepších šiat. Stisol rúčku na kufríku, čo mu vložili do ruky. Nastúpil na veľké medzinárodné lietadlo a sadol si na miesto v prvej triede. Sedel tam, až kým ho lietadlo nezaviezlo do Ameriky. Dostal sa do domu akéhosi otcovho bratranca, ale nebol to dobrý človek. Jakob žil v malej izbe v mestskej štvrti Harlem so vzdialeným príbuzným, ktorý nehovoril po nemecky, česky, hebrejsky, dokonca ani po francúzsky, grécky či latinsky. Rozprával len po anglicky a Jakoba vždy učili, že je to barbarský jazyk. Preto síce hovoril po anglicky, ale zle.

Vydržal to celý mesiac. A potom otcov bratranec dostal veľkú sumu peňazí. Bolo to Jakobovo dedičstvo, ktoré odkázali Jakobovi rodičia z Prahy otcovmu bratrancovi. Bola to poriadne vysoká suma peňazí. A čo bratranec? Vylákal Jakoba z malého bytu v Harleme a odviedol ho na podzemný vlak. Viezli sa dlho, napokon ho vyviedol von na ulicu v úplne inej časti mesta a len tak ho tam nechal. Bratranec zmizol v dave a Jakob bol prvý raz v živote celkom sám. Nevedel adresu, na ktorej bratranec býva. Netušil, kde je. Nemal peniaze. Zostali mu len oblečenie a nejaké vedomosti, ktoré získal. Čo by však Jakobovi pomohlo, že vedel čítať a písať po latinsky aj grécky, že vedel na husliach zahrať Bacha, že zvládal s ľahkosťou matematiku? Nebolo mu to na nič. Z toho sa nenajedol. A tak hladoval a potĺkal sa po uliciach New Yorku. Teda potĺkal by sa.“

Odmlčíš sa. Nadýchneš sa. Drsne a chrapľavo. A potom spomínaš ďalej.

„Jakoba sa ujala žena menom Amy. Slečna Amy. Bola krásna, skúsená, inteligentná. Obliekala sa provokatívne, čo mladého Jakoba vzrušovalo. Dala mu najesť. Poskytla mu izbu, kde mohol spať. Najprv si myslel, že to robí z dobrého srdca, no ukázalo sa, že to tak nie je. Jakob bol mladý, ale na svoj vek vysoký a silný, lebo sa venoval jazdectvu. Dobre vyzeral, ale bol príliš naivný. A zúfalý. Jedného dňa ho slečna Amy odviedla k svojej priateľke. Tá priateľka bola vkusne oblečená, mala upravené vlasy a nalakované nechty a pekné topánky a drahú kabelku. Slečna Amy povedala mladému Jakobovi, že ak chce ďalej dostávať jedlo a mať strechu nad hlavou a posteľ, musí jej priateľke splniť každé želanie. Potom slečna Amy nechala Jakoba s tou ženou samého.

Jakobovi sa pri tej skúsenosti otvorili oči. Priateľka slečny Amy mala veľa želaní a všetky boli preňho nové. Ako už vieme, bol naivný a neskúsený. A toto bola pre Jakoba úplne nová lekcia. Začala sa v ten deň s jednou priateľkou. Postupne sa ukázalo, že slečna Amy má veľa priateliek. Jedna po druhej chodili k nej domov v drahej časti mesta. Prichádzali na obed, desiatu, na kávu, na aperitív, na pohárik či na dezert. A keď zazreli Jakoba, chceli s ním stráviť nejaký čas. Začalo sa to pomaly a nenápadne. Jedna priateľka za týždeň. Potom dve za týždeň. Keby sa Jakob veľa vypytoval, slečna Amy by mu ukázala dvere. Vyviedla by ho von a povedala, aby šiel svojou cestou. Na ulici už prežil osamote niekoľko týždňov. Bol blízko smrti, keď ho slečna Amy našla v úzkej uličke. Triasol sa a nevládal už ani plakať. Nechcel, aby sa to zopakovalo. Nemal nijaké peniaze. Po anglicky hovoril stále slabo, a tak ďalej zabával priateľky slečny Amy.

Neskôr, keď začal mať zlé sny, dávala mu slečna Amy tabletky na spanie. Tie malé tabletky znamenali opäť začiatok niečoho. Dostal ďalšiu lekciu. Pilulky dokázali odohnať zlé sny a upokojili ho, no stále sa hneval. Preto mu ich slečna Amy vytrvalo vnucovala. A potom mu jedného dňa omotala rameno gumeným pásom a pichla mu čosi do žily. Od toho dňa sa Jakob bez injekcií nezaobišiel. Potreboval ich a slečna Amy ich mala. Spolupráca medzi nimi pokračovala.“

Nemôžem sa pohnúť. Takmer nedýcham. Chcem, aby si klamal, aby sa to obrátilo v môj prospech. V tvojich očiach vidím minulosť, v hlase ti znie stará bolesť a viem, že mi hovoríš pravdu. Alebo aspoň jej časť.

„Postupne slečna Amy presťahovala Jakoba do jeho vlastného bytu. Nájomné platila ona. Dávala mu lieky, ktoré zaháňali strach, chvenie aj bolesť. Stále k nemu prúdili priateľky. Všetky Jakoba obdivovali. Nevedeli sa ho nasýtiť. Vracali sa a žiadali viac a viac. Niektoré priateľky však neboli ženy, ale muži, a chceli to isté. Aj iné veci. A Jakob im to dovolil, robil, čo chceli, lebo si dobre pamätal na hlad, a teraz potreboval aj svoje lieky. V kútiku duše tušil, že sú to drogy. Vedel, čo sa deje, ale nemyslel na to. Zabával priateľky aj priateľov slečny Amy a nechal si do žily pichať liek. Nemyslel pritom na nič.

A potom jedného dňa slečna Amy zomrela. Bola to nehoda. Prechádzala cez ulicu a nejaký vodič nedával pozor. Skonala na mieste. Jakob sa zasa ocitol sám, zostala mu len závislosť. Bez Amy nemal liek, ktorý tak zúfalo potreboval. Šiel do jej bytu a celý ho prehádzal, aby ho našiel. Nebola však hlúpa, nenechala v dome nijaké drogy.

Namiesto lieku našiel niečo lepšie: katalóg s obracajúcimi sa kartičkami. Bol dobre skrytý v dvojitom dne šperkovnice, čo ležala vzadu v šatníku. Poznal v ňom veľa mien, takže vedel, čo to je. A uvedomil si, čo s tým. Prežil so slečnou Amy niekoľko rokov a nič iné nevedel robiť. Usadil sa teda v jej byte, a keď prišli jej priatelia, dal im najavo, že obchod pokračuje ďalej, ale platby prijíma on.

Malo to byť jednoduché, no nebolo. Ocitol sa v strate. Byt mu vzali, lebo nebol nájomník a nevedel, ako platiť nájomné. Zostalo mu trocha peňazí a postupne sa vymanil aj zo závislosti od drogy. Improvizoval. Musel si nájsť nejaké iné miesto na bývanie. Pozval si priateľov. A to by mal byť koniec Jakobovho príbehu, ale nie je. Ak raz človek pocíti chuť peňazí, je to väčšia závislosť ako heroín, metamfetamín či kokaín. Jakob ju pocítil a chcel viac.

Raz natrafil na zúboženú tínedžerku schúlenú v úzkej uličke a okamžite vedel, čo má robiť. Dal jej najesť, obliekol ju, poskytol jej miesto, kde mohla bývať. Po čase ju predstavil jednému osamelému známemu, ktorý bol ochotný dať nejaké peniaze za to, že s ňou bude hodinu sám. Neskôr Jakob našiel ďalšie dievča v podobnej situácii. A potom ďalšie. Bol v New Yorku a tam je dosť mladých mužov, ktorí neváhajú míňať. A takisto aj mnoho hladujúcich dievčat, ktoré nevedia, čo si počať.“

Je mi z toho zle.

Ešte si však neskončil.

„Jakob si dobre pamätal pocit byť ako tie dievčatá. Mal stabilný príjem a naučil sa, ako rozšíriť obchody. Ušetril peniaze a kúpil si legitímnu firmu. A potom niekoľko ďalších. Po každej úspešnej firme Jakob pustil jedno dievča. Zohnal dievčine prácu aj byt. Nedovolil, aby jeho dievčatá boli závislé od drog, lebo si pamätal, aké to bolo s ním. Napokon mu zostali už len normálne firmy.“

Konečne sa na mňa pozrieš.

„Jedného dňa Jakob vyšiel zo svojho bytu, predal všetok majetok, kúpil si letenku do Prahy a už sa nikdy nevrátil. Nikto už Jakoba nikdy nevidel.“

2

Tváriš sa, akoby to bol koniec príbehu. Vstaneš, ráznym krokom prejdeš rýchlo krížom cez miestnosť a z karafy si výdatne naleješ škótskej. Vypiješ ju na jeden hlt. Zopakuješ to ešte dva razy, potom sa musíš oprieť o stôl. Pohár máš pod dlaňou a ťažko dýchaš. Tretina karafy je v tvojom žalúdku.

„A to je príbeh Jakoba Kaspareka.“ Stíchneš a tváriš sa neprítomne. Máš naspäť svoju masku. „Chceš ešte niečo vedieť?“

„Kde je Logan?“

Ani na mňa nepozrieš. „Predpokladám, že v márnici.“

„Neverím ti.“

Pokrčíš plecami. „Je jedno, či mi veríš alebo nie. Je mŕtvy a ty si moja.“

„Nie som tvoja.“

Ukážeš na dvere. „Tak choď.“

Urobím tri kroky a ocitnem sa pri dverách. Chytím kľučku, potlačím ju a dvere sa otvoria. Nemôžem však odísť. Nie preto, že som tvoja, ale preto, lebo mám stále veľa otázok.

„Ak Jakob Kasparek zmizol, ako je možné, že sa podpísal na prepúšťaciu správu z nemocnice on, a nie Caleb Indigo?“

Nastane ticho.

Niečo, čo si povedal, nesedí.

„Povedal si, že som tvoja od šestnástich rokov, Caleb. Čo to znamená?“ Nasleduje ďalšie ticho.

„Koľko mám rokov? Prečo si mi povedal, že ma prepadli, no v skutočnosti to bola automobilová nehoda? Prečo si mi tvrdil, že som mala osemnásť, keď som upadla do kómy? Ako dlho som v nej bola?“ S každou otázkou sa približujem bližšie a dvíham hlas. „Kde je pravda? Aká je skutočnosť o mne, Caleb? Alebo ťa mám oslovovať Jakob?“

V okamihu si pri mne. Silno mi zovrieš bradu, potom hrdlo. Zakloníš mi hlavu dozadu, druhou rukou mi pritlačíš na chrbát a ťaháš ma k sebe.

„Jakob Kasparek už neexistuje. Už nie je. Nejestvuje. Volám sa Caleb.“ Povieš to ľadovým hlasom, ostrým ako žiletka a vražedným ako jed vretenice.

Stískaš mi čeľusť. Som k tebe doslova pripichnutá. Bezmocná. A potom ma začneš drviť perami. Najprv drsne, nahnevane, násilne. Šokujúcou silou.

Bozkávaš ma.

Bozkávaš ma s hypnotizujúcou vášňou. Z drsných bozkov sú jemné bozky. A to ma prekvapí viac ako samy bozky. Jemnosť, tá je nečakaná. Bozkávaš ma nežne. Skúsene. Bozkávaš ma a bozkávaš. Jazykom sa mi dotýkaš pier, strkáš mi ho medzi zuby a prepletáš si ho s mojím jazykom. Na chrbte cítim tvoje dlane. Zaboríš mi prsty do kože a putuješ nižšie.

Čo sa deje?

Akoby si ma chcel začarovať. Toto je niečo nové. Nejaké nové kúzlo.

Bozk, tvoj bozk, Caleb, je iný ako čokoľvek, čo som cítila v živote. Bozkávaš ma, ako keby si celú večnosť čakal na takéto bozky, akoby si lačnel po mojich perách, akoby si bol smädný po mojich ústach. Držíš ma za chrbát, ako keby si sa bál, že ma stratíš. Prestaneš mi tak silno zvierať čeľusť. Si jemnejší, prechádzaš mi dlaňou po líci, popri uchu, zájdeš do vlasov. Opieraš sa o mňa, až kým sa neohnem, no svojou silou ma držíš na mieste.

Pri tom bozku nemôžem dýchať. Nemyslím. Nič.

Existuje len ten bozk.

„Bože, Isabel. Isabel,“ šepkáš mi pri spodnej pere. Je to len dych, taký slabý, možno som si ho len predstavovala.

Ten šepot je prosba. Zlomená, bolestná prosba. Čo to znamená? Nerozumiem tomu.

Prerušíš bozk a trochu ustúpiš, ako keby si sa popálil. V očiach máš tieň. Akoby ťa čosi sužovalo. Možno sa po prvý raz za tie roky, čo ťa poznám, odtiahol záves. A možno ti zrazu uvidím rovno do duše.

V tej chvíli si na chvíľu znova Jakob. Mladý chlapec, vydaný napospas osudu, opustený v uliciach New Yorku. Vidím pravdu v príbehu, čo si mi rozprával. Utrieš si ústa do zápästia, zmätene žmurkáš. Oči ti behajú sem a tam. Si šestnásťročný Jakob, chlapec-prostitút. Závislý od drog. Hračka v cudzích rukách.

Ten Jakob ma ešte raz pobozká. Váhavo mi odopína šaty. Rozopne mi podprsenku a potiahne mi nabok nohavičky. Jakob vyzlieka aj sám seba a tlačí sa pokožkou na moju kožu.

Som ako zakliata, zachytená v látke lží a pravdy. Jakob ma zdvihne a nesie do mojej postele. Opatrne ma na ňu položí a bozkáva,

bozkáva,

bozkáva…

Je to Jakob.

Bože, Jakob je niekto, komu neviem odolať. Má Calebovu silu, skúsenosť aj hlad, ale je nežný a zraniteľný ako Jakob. V duši mám zmätok aj hnev a znechutenie, ale Jakobov dotyk lieči. Tento dotyk poznám. A on pozná mňa. Pozná moje telo, vie, ako končekom prsta ukojiť moje túžby.

Jakob, Caleb, obe mená sa mi miešajú. Zraniteľnosť v tvojich očiach bojuje s tieňmi. Násilie ako olej pláva po tvojich jemných črtách.

Dočerta, strácam sa. Topím sa.

Hľadíš na mňa, dovolíš mi nazrieť do seba. Vidím kúsok tvojej duše. Tá duša bojuje. Prežíva bolesť. Bozkávaš ma s bolesťou a celé je to rozpoltené. Dýchaš prerývane a drsne a bozkávaš ma na prsia. Prstami sa mi dotýkaš otvoru a ja stonám. Len ty to tak vieš. Rozmazávaš mi vlhko na všetky strany a vedieš ma k orgazmu. Bozkávaš ma a ja stonám.

Kým ma bozkávaš a ja vzdychám, stískam ťa a krútim sa pod tebou, ty pohybuješ bokmi a vnikneš do mňa. Len čo pocítim tvoju lonovú kosť na svojej, prerušíš bozk a uprieš na mňa oči naplnené bolesťou. Tvoje oči ma neopúšťajú, a pritom do mňa vnikáš. Neodtrhneš ich od mojich. Na tvári sa ti zračí agónia. Ako keby si si strhával masku, ktorú ti nasadili chirurgicky. Akoby si si trhal dušu a dovolil mi vidieť otvorené rany, čo v tebe zostali.

Miluješ sa so mnou, akoby ťa to bolelo. Možno je rozkoš z toho, že si vo mne, priveľká, rovnako ako bolesť. Sú to muky. Agónia a extáza. Tie slová sa používajú často, ale keď príde na skutočnú agóniu a extázu, skutočnosť je pekelná. Silné požehnanie a preťaženie. Priveľká dávka kyslíka do pľúc po chvíli bez dychu. Bohaté jedlo na prázdny žalúdok.

Pritisneš ma bokmi a hľadíš na mňa ako šialenec, ako vlastník. Držím sa ťa a snažím sa preniknúť za šialenstvo v tvojich očiach. Pokúšam sa vidieť tvoju pravdu, usilujem sa zachytiť úlomok toho, kto si, prečo to robíš a čo to znamená.

Zrazu zlomene zastonáš. Akoby ťa ktosi mučil. Začneš intenzívnejšie prirážať a pustíš to do mňa. Ani nežmurkneš. Takmer nedýchaš, poddávaš sa sladkým kŕčom a ešte hýbeš bokmi.

Zastonáš, znie to ako ston zlomenej duše. Oprieš sa o mňa čelom.

Dychčíš, stonáš a vzdycháš.

„Isabel,“ šepneš znova.

Akoby moje meno bolo nejaké zaklínadlo. Modlitba k neznámemu bohu.

Neviem, koľko času prejde. Sekundy, minúty. Naozaj netuším.

Napokon zdvihneš hlavu a vyhľadáš moje oči. Niečo v nich hľadáš.

„Caleb?“

Vyľakane žmurkneš a strasieš sa.

A potom ma bozkávaš.

Pomaly. Hlboko. Dokonca sladko.

Dotýkaš sa mi tváre. Líca. Putuješ mi končekmi prstov po viečkach, po obrysoch nosa. Ako keby si si ma chcel zapamätať.

Odtiahneš sa a ešte raz sa na mňa pozrieš.

Zrazu vidím, ako sa maska lepí na miesto. Takmer počujem čľupnutie, ako ti priľnula. Ako brnenie.

A premýšľam…

Vari som vyslovila nesprávne meno?

3

Skotúľaš sa zo mňa, pomaly vstaneš z postele, si stuhnutý, takmer bez pohybu. Kráčaš k dverám. Vidím len tvoju siluetu. Mocné stehná, vypracované lýtka, svalnatý zadok. Celá hora svalov. Široké plecia, bicepsy ako z mramoru, ako keby ich stvoril Michelangelo. Pri dverách na chvíľu zastaneš, asi ťa premohla nejaká slabosť. Obrátiš trochu hlavu, akoby si sa na mňa ani nechcel pozrieť. Vidím tvoju tvár z profilu.

Zdá sa mi, že niečo povieš. Dokonca otvoríš ústa, ale potom znova stuhneš. Chrbát máš ako zo železa. Plecia stiahnuté dozadu, hlavu sklonenú.

Odvrátiš sa odo mňa a zmizneš.

Počujem otvoriť sa a zatvoriť dvere. Vnímam výťah. Zostáva mi myšlienka: Čo sa práve stalo?

Kto bol v mojej posteli a miloval sa so mnou? Nebol to Caleb, no nebol to ani Jakob. Bola to nejaká napodobenina tých dvoch. A teraz je preč. Bol to muž, do ktorého by som sa mohla… Tá myšlienka ma premôže. Mohla by som sa doňho zaľúbiť. Chcela by som poznať zdroj jeho bolesti. Snažila by som sa ho vyliečiť. Chrániť ho. Upokojiť ho. Podržať ho blízko pri sebe a spoznať všetky jeho tajomstvá, aby som ho kvôli nim alebo napriek nim milovala.

On je však preč.

Ponoril sa naspäť do hĺbky svojej nepreniknuteľnej duše. Zamkol sa za železnou maskou, ktorú nosí.

V tej chvíli mi napadne:

Práve som mala sex s Calebom. Znova. Cítim jeho kúzlo. Zasa.

Tentoraz to predsa bolo iné, tvrdí jedna časť mojej bytosti.

Obrátil sa k tebe tvárou, bol nahý, stále sa ti pozeral do očí.

To niečo znamená.

Všetko vo mne sa láme a padá. Zrazu vzlykám.

Kto som?

Aká žena môže milovať muža, ktorý jej stále klamal o tom, kto je?

Ten muž. Bože, ten muž. Ty.

Skrýval si ma pred sebou samou. Klamal si mi. Zahmlieval si. Odmietal si mi odpovedať. Radšej utekáš, než by si mi povedal pravdu. Prečo? Prečo? Aké hrozné tajné hry v našej spoločnej minulosti sa mi bojíš odhaliť?

Ako ti môžem dovoliť využívať svoje telo podľa tvojej potreby a vôle? A môžem ťa nechať, aby si si ma bral znova, znova a znova, a pritom viem, že sa nič nezmení?

Zabil si Logana. Logana.

Bože, Logan. Ako by som sa mu mohla teraz pozrieť do očí?

Aj keby bol nažive, ako by som sa pred neho postavila? Ako by som k nemu podišla a povedala mu, že som ti znova dovolila, aby si sa so mnou vyspal po tom všetkom, čo sme mali s Loganom spoločné?

A bol to len sex, čo sme mali s Calebom?

Nie, bolo to niečo iné. Neviem čo. Voľačo drsné, surové a zúfalé.

Chyba.

Bolo to však skutočnejšie a otvorenejšie ako čokoľvek iné, čo som zažila v tvojej prítomnosti.

Logan… Logan. Znovu sa rozplačem, keď si naňho pomyslím.

Ja sa len tak nezaľúbim, Isabel, ale keď sa zaľúbim, tak silno a rýchlo.

Pre mňa už niet návratu.

Takmer počujem jeho hlas. Pozorujem svetlo v jeho indigových očiach, ako na mňa pozerá. Vidím jeho žiarivý úsmev.

A počujem svoje vlastné slová, ktorými som mu sľubovala: Ty si moja cesta, Logan.

Som hrozná, slabá, zradná osoba.

Nemám nijakú cestu. Mám iba chodník vydláždený hriechmi a jazvami, bolesťou a chybami.

Napriek všetkému sa nevzdávam.

Nemôžem.

Nevzdám sa.

Niečo ma donúti vstať z postele. Zmyť ťa zo svojho tela. Zviažem si vlhké vlasy na zátylku a oblečiem si šaty na deň. Sú to drahé šaty, rukávy však majú odtrhnuté a výstrih roztrhnutý tak, že odhaľuje až priveľa.

Obujem si topánky na vysokých podpätkoch. Neviem, čo to do mňa vošlo.

Odchádzam z budovy. Nevšímam si oči, ktoré sa na mňa upierajú, a vyjdem von cez otáčavé dvere. Počujem hlasy, hluk áut, trúbenie, rev motorov. Necítim však paniku, ktorá by ma zrazila na kolená.

Zbadám auto, ktoré zastavuje pri chodníku o niekoľko metrov ďalej, okno má stiahnuté. Je to biele auto s nápisom NYPD. Opriem sa o otvorené okno na mieste spolujazdca.

„Prepáčte, pane, môžete mi povedať, kde je najbližšia nemocnica?“

Policajt je starší, šedivý, objemný muž. „St. Vincent. Na križovatke Ôsmej a Tridsiatej štvrtej,“ odvrkne.

„Ďakujem.“ Odvrátim sa a vykročím.

„Hej!“ kričí za mnou policajt. Obzriem sa, prstom ukazuje opačným smerom. „Idete nesprávne, zlatko.“ Nájdem cestu do Nemocnice sv. Vincenta. Za recepčným stolom sedí mladá Hispánka v nemocničnom úbore.

„Hľadám niekoho, kto tu mohol skončiť ako pacient. Volá sa Logan Ryder.“

Žena nepovie nič, len čosi naťuká do klávesnice a pozrie na obrazovku. „Nikoho takého tu nemáme. Je mi ľúto.“

„Neprijali ste včera v noci nikoho so strelnou ranou?“

Znova ťuká. „Nie, ľutujem.“

Zamyslím sa a uvedomím si, že tu by určite nebol. Toto je najbližšia nemocnica ku mne, nie k miestu, kde Logana postrelili.

Kde si TY strieľal na Logana.

Boli sme… Čo hovoril Logan, kam ma berie? Nedávala som pozor na ulice, ktorými sme sa viezli.

Brooklyn.

„Ako sa volá nemocnica v Brooklyne?“ opýtam sa. Žena sa na mňa zamračí. „Je ich tam tucet. Mount

Sinai Brooklyn. New York Methodist. SUNY Downstate. A ďalšie.“

„Ako sa tam dostanem?“

Pokrčí plecami. „Do Brooklynu?“

„Ak niekoho hľadám, ale neviem, v ktorej nemocnici môže byť…“

„Musíte sa opýtať v každej, aby ste ho našli. Kto je ďalší?“

Vyjdem z nemocnice a nádej vyprcháva. Ako sa dostanem do Brooklynu? Ako zistím, v ktorej nemocnici je Logan? Ako sa dozviem, či je ešte vôbec nažive?

Je.

Nemôže len tak… Cítim to. Musí byť nažive. Opýtam sa kohosi, ako sa dostanem do Brooklynu, a zaznie odpoveď v jazyku, ktorému nerozumiem. Opýtam sa znova a postrčí ma tým smerom, o ktorom dúfam, že je správny.

Vykročím a kráčam, kým ma nerozbolia nohy. Neviem, ako dlho. Až kým v diaľke nezazriem vodu.

Zrazu pri mne zastaví čierne SUV. Nepriehľadné okno sa stiahne. Sedí v ňom Thomas.

Na tmavej tvári sa mu vynímajú oči. Žmurkne. „Nastúpte.“

Zaváham.

„Je nažive, odveziem vás tam. Nastúpte.“ Hlas mu hrmí ako vzdialená búrka. Ako hustý sirup. Ako dno studne. S výrazným anglickým prízvukom.

„Thomas, prečo by ste…“

„Chcete ho vidieť?“ Vydýchnem odpoveď: „Áno.“

„Tak nastúpte.“

Nastúpim. Celé kilometre ubiehajú mlčky, napokon sa to musím opýtať.

„Toto je prvý raz, čo mi pomáhate, a pritom viem, že by ste nemali. Prečo?“

Pokrčí mocnými plecami. „Neviem. Niekedy sa vyskytnú veci, ktoré človek musí urobiť. Vie to. A urobí ich. Možno som v inom živote poznal vašu dušu.“

Netuším, čo tým chce povedať, ale to je jedno. Thomas je veľká záhada. Je desivý, najväčší muž, akého som v živote videla, kožu má takú čiernu ako noc. Hora ticha a tmy. Oči, v ktorých vidím všetko a zároveň nič. Násilie. Napriek tomu mi Thomas teraz pomáha, čo by som od neho vôbec nečakala.

Odvezie ma do nemocnice, úplne odtrhnutej od nášho sveta, od bohatého Manhattanu. Zastaví pri stĺporadí a pozrie sa na mňa. „Tu je.“

„Ďakujem, Thomas.“

Znova pokrčí plecami. „Choďte, ale Indigo za vami príde znova. Viete to, však?“

Prikývnem. Viem to, cítim to. „Áno, viem.“

„Dobre, nezabudnite na to.“

Vystúpim z SUV a zatvorím za sebou dvere. Sledujem, ako Thomas pomaly, opatrne, nenápadne odchádza. Zrazu si uvedomím, že Thomas je moja deus ex machina. Neviem, ako som na to prišla. Prečo mi Thomas, úplne iný ako Len, druhý bodyguard, pomáha? Len je dobre známy: krutý, brutálny a násilný, ale nekonečne oddaný. Zabijak. Thomas je iný.

Potlačím myšlienky na Thomasa a Lena, aj na teba. Recepčná v nemocnici – ani neviem, v ktorej som sa ocitla, lebo som nedávala pozor na cestu – je staršia beloška s unavenými apatickými očami.

„Ako vám pomôžem?“

„Hľadám muža, ktorý u vás leží ako pacient. Logan Ryder.“

Ťuk-ťuk-ťuk. „Áno, izba päťstotrinásť.“ Posunie mi veľkú zelenú menovku a hodí aj guľôčkové pero. „Napíšte na ňu svoje meno a pripnite si ju na viditeľné miesto.“

Napíšem svoje meno: Isabel de la Vega. Pripnem si menovku na hruď blízko pleca. Vyveziem sa výťahom na piate poschodie. Chodby sú široké a osvetlené fluorescenčnými svetlami. Podpätky mi hlasno klopkajú po podlahe. Cítim pach dezinfekčného prostriedku a chorôb.

Rátam izby: päťstotri mám po ľavej strane, päťstoštyri po pravej. Zabočím za roh, sú tu päťstojedenásť, päťstodvanásť, päťstotrinásť. Dvere sú zatvorené, všade je ticho. Prejde okolo mňa sestrička s vozíkom, na ktorom pískajú kolieska. Potom lekár. Vysoký, štíhly muž, asi Ind, so stetoskopom na hrudi. Listuje v nejakom zázname a nedáva pozor, kam ide.

Ani sa mi nechce dnu. Nechcem vidieť Logana zraneného. Možno umiera. Alebo je v bezvedomí. Nepamätá si ma. Odchádza, bledne, mizne. Zabalený v obväzoch ako múmia.

Pocítim paniku. Zažmurkám a potlačím vzdych. Opäť zažmurkám, je mi zle. Som dezorientovaná. Musím sa oprieť o rám dverí, dotknúť sa dreva. Zatvorím oči.

Tma.

Teplo.

Bolesť.

Čosi pravidelne pípa. Chrápe. Otvorím oči a zažmurkám. Nevidím jasne. Som dezorientovaná. Znovu skúsim zatvoriť a otvoriť oči. Neotvoria sa celkom. Pohľad mám rozmazaný. Hlavú mám ťažkú, akoby vypchatú vatou. Vidím toľko, že som v nemocnici. Ale kde? Prečo? Čo sa stalo? Počujem znova to chrápanie. Prezriem si izbu. Aha, tam v kúte. Zo sklápacej stoličky urobili ležadlo a na veľkom svalnatom tele je plachta. Zazriem prameň čiernych vlasov.

Znova sa ozve chrápanie a človek sa pohne. Teraz mu vidím tvár.

Jakob?

Čo tu robí Jakob?

Zovrie mi hrdlo. Čosi sa mi v ňom zaseklo. Dačo mám prilepené v nose. Nemôžem hovoriť. Snažím sa zastonať.

Jakob sa vyľaká a hneď si sadne.

„Isabel?“ Hlas má chrapľavý, ešte poznačený spánkom.

„Slečna?“ opýta sa sústredene mužský hlas s prízvukom. Je to lekár. Priloží mi studenú dlaň na horúce líce.

„Ste v poriadku?“

Vystriem sa a odstrčím ho. „Áno, ďakujem. Len sa mi zakrútila hlava.“

„Prišli ste navštíviť pacienta na tomto poschodí, slečna?“ Pozrie mi priamo do očí, sleduje ich pohyb. „Pozrite, prosím, hore… vľavo, teraz vpravo.“ Robím, čo mi hovorí. „Výborne. Kedy ste naposledy jedli?“

„Nedávno. Asi pred hodinou alebo pred dvoma.“

„Nie je vám zle od žalúdka? Nie je vám nevoľno?“ Chladnými prstami mi nahmatá pulz na zápästí, hnedé oči uprie na hodinky.

Usilujem sa zahnať jeho obavy. „Som v poriadku. Len mám za sebou dlhý deň.“ Nadýchnem sa, aby som sa trochu spamätala. „Prišla som niekoho navštíviť. Logana Rydera. Je tu.“ Ukážem na dvere.

„Ach, ja som doktor Kalawat. Pán Ryder mal šťastie, že je nažive. Niekto by povedal, že je to zázrak. Je veľmi silný a mimoriadne odhodlaný.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

1

2

3