Libby Page

THE LIDO

Copyright © Elisabeth Page 2018

All rights reserved

Translation © 2018 by Andrea Vargovčíková

Jacket design © 2018 by Kateřina Stárková

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5978-2

Alex Pageovej, mojej sestre plavkyni

1. kapitola

Z brixtonského metra vystúpite rovno do virvaru zvukov: ruch premávky sa mieša s bubnovaním a výkrikmi „Boh vás miluje“, adresovanými aj tým, ktorých milovať nemožno.

Pri východe zo stanice stojí priekupník s lístkami a zastavuje okoloidúcich: „Lístky nadnes do Brixtonskej akadémie! Kúpim aj predám lístky do Brixtonskej akadémie!“ Špekulanti a samozvaní kazatelia nasilu vtískajú letáky do zovretých pästí. Splyniete s davom a pred Starbucksom miniete rastafariána predávajúceho vonné tyčinky a platne. Na druhej strane ulice už roky stojí obchodný dom Morley’s a vo výklade vedľajšieho obchodu TK Maxx svieti neónový nápis „Love Brixton“.

Košíky na stojane pred kvetinárstvom dnes prekypujú rozkvitnutými jarnými kvetmi: žltými narcismi, tulipánmi a opulentnými pivóniami. Florista je starší pán v tmavozelenej zástere, s hlinou za nechtami a so zlatou retiazkou na krku. Bez ohľadu na počasie predáva kytice s kartičkami „Prepáč“ a „Ľúbim ťa“ za primeranú cenu, zabalené do hnedého papiera a obviazané stužkou.

Neďaleko stanice je ulica Electric Avenue: plná ľudí a stánkov so všetkým možným od zeleniny po nabíjačky na mobily. Nad nimi sa vznáša sladká vôňa melónov a ostrý pach rýb poukladaných na ľade, ktoré postupne menia farbu z bielej na ružovú. Hneď vám napadne, že ani ružový sneh by sa nemal jesť.

Obchodníci sa prekrikujú a hádžu po sebe zľavami ako lietajúcim tanierom. Treba ho rýchlo chytiť a hodiť späť.

„Tri za desať, tri za desať.“

„Nepremeškajte, tri za päť, TRI ZA PÄŤ.“

„Čože? Tri za päť? Ja dám päť za päť!“

Mladá mamička s dieťaťom v kočíku sa na trhu prepletá pomedzi sploštené kartónové škatule a banánové listy. Kráča pomaly, občas zastane a ohmatá zeleninu, otáča ju a prezerá, ako chovateľ psov skúmajúci šteniatko. Napokon si vyberie a vymení ju za mince vylovené z peňaženky. Nejaký muž si odfotí mobilom pestrofarebnú zeleninu v stánku, vzápätí sa zvrtne na päte a zamieri do supermarketu po mrazené potraviny.

Na druhej strane ulice rýchlo kráča Kate, novinárka z Brixton Chronicle. Ponáhľa sa z práce domov. Nemá čas obzerať si zeleninu. Alebo jednoducho iba nevie, čo hľadať. Hoci je jar, nad ňou akoby sa stále vznášal mrak. Nasleduje Kate všade, kam sa pohne, a nech sa ona snaží akokoľvek, nedokáže ho predbehnúť. Bojuje s davom v zúfalej snahe predrať sa domov, zatvoriť za sebou dvere a zaliezť do postele. Mimo práce trávi väčšinu času práve v nej. Ignoruje všetky zvuky okolo seba, aby ju nepohltili. Má sklonenú hlavu a hypnotizuje chodník.

„Dovolíte,“ prihovorí sa plnoštíhlej staršej žene, ani nezdvihne zrak.

„Pardon,“ odvetí Rosemary a ustúpi Kate z cesty. Díva sa za uháňajúcou drobnou mladou ženou s polodlhými bledohnedými vlasmi zviazanými do roztancovaného chvosta. Pri spomienke na zhon sa Rosemary usmeje. Ako osemdesiatšesťročná sa už zriedka ponáhľa. S nákupnou taškou v ruke pomaly odchádza z trhu a mieri do bytu na okraji Brockwellského parku. V nohaviciach, v pohodlných topánkach a jarnom plášti pôsobí nenápadne, ale upravene, vlnité sivé vlasy má začesané dozadu a zopnuté sponou. Čas jej zmenil telo tak, že ho už sotva spoznáva, ale oči má stále rovnaké – svetlomodré a usmievavé.

Dnes má Rosemary nakupovací deň. Obišla všetky obľúbené obchody a stánky, pozdravila zeleninára Ellisa a v hnedej taške si odnáša domov potraviny na celý týždeň. Zastavila sa na kus reči v antikvariáte, ktorý vedie Frank s partnerom Jermainom. Rosemary sa podelila o miesto pri výklade s ich sučkou zlatého retrievera Sprout a v policiach pátrala po novinkách, ktoré si minulý týždeň nevšimla. Rada sa tu zastaví a nadýcha stuchnutého pachu stoviek kníh.

Potom s kamarátkou Hope zájdu na koláčik do obľúbenej kaviarne v Brixton Village, tržnici za Electric Avenue. Pre Rosemary a Hope je to stále Granville Arcade, starý trh a jediné miesto, kde Hope zoženie karibské jedlá, ktoré jej veľmi chýbajú, odkedy sa ako dvanásťročná presťahovala do Brixtonu. Dnes je tržnica plná reštaurácií, obchodov a stánkov. Doteraz si na túto zmenu nezvykli, obľúbili si však kaviareň, v ktorej ich mladý barista už pozná a vie, čo si objednajú. A zákusok je naozaj lahodný.

Len čo Rosemary vkročí do Village, do nosa jej udrie vôňa korenín na pečenie a na uši zaútočí vrava ľudí usadených pri stoloch v úzkych uličkách. Prefukuje tu a v niektorých reštauráciách požičiavajú hosťom deky, nech si ich prehodia cez plecia. Z vysokého stropu visia šnúry žiaroviek a dokonca aj na jar to tu vyzerá ako na Vianoce.

Hope a Rosemary sŕkajú kávu a klebetia. Hope pyšne rozpráva o svojej zaneprázdnenej dcére Jamile a vnučke Aieshi. Rosemary si s láskou spomenie na svoje krstňa Jamilu, ako urobila posledné skúšky na medicíne. Poslala jej kvety s kartičkou a oslovením „Milá pani doktorka...“

Obe nostalgicky spomínajú na časy, keď pracovali v knižnici.

„Pamätáš sa, ako Robert konečne nabral odvahu a pozval ťa von?“ usmeje sa Rosemary. Hopin manžel Robert pracoval ako vodič autobusu a pred pár rokmi odišiel do dôchodku. Zamladi chodieval po práci do knižnice a Hope s postavou v tvare presýpacích hodín priam hltal očami.

„Ale mu to trvalo,“ pritaká Hope. „Ty si rýchlo vyliezla na rebrík, akože máš neodkladnú prácu s knihami, a tak bol nútený prihovoriť sa mi.“

Obe ženy sa s chuťou zasmejú, užívajúc si spoločnú chvíľu. Dnes však Rosemary bolia nohy, preto sa poberie domov skôr.

„Tak zasa na budúci týždeň?“ uistí sa Rosemary pri rozlúčke. Objíme kamarátku a pevne ju stisne. Veru, aj šesťdesiatosemročná Hope už zostarla. Rosemary ju však naďalej vníma ako veselé osemnásťročné dievča, ktoré prišlo pracovať k nim do knižnice a ktoré vzala pod ochranné krídla.

„Tak na budúci týždeň,“ zopakuje Hope, zamáva jej a poberie sa v ústrety obľúbenej časti dňa – po Aieshu do školy.

Rosemary obíde autobusové zastávky a prejde cez križovatku. Na rohu pri nej sa nachádza kino s čiernou tabuľou pri vchode, na ktorej do diaľky svietia biele písmená názvov tohtotýždňových filmov. Na lavičkách na protiľahlom námestí posedávajú starší muži a fajčia, okolo nich sa preháňajú tínedžeri na skejtbordoch.

Ďalej od stanice obchody vystriedajú radové domy a bytovky. Skupinky ľudí posedávajú aj pred starou krčmou Hootananny, známou živou hudbou. V opare marihuany pijú pivo a fajčia. Rosemary zabočí doľava a kráča po ulici, ktorá lemuje park a vedie k budove, kde býva.

Našťastie, výťah, zväčša pokazený, teraz funguje. Rosemary tu prežila väčšinu svojho života. S manželom

Georgeom sa sem presťahovali krátko po svadbe, hneď ako bytovku dostavali. Cez vchodové dvere do bytu sa prechádza priamo do obývačky, ktorej dominuje knižnica zaberajúca celú pravú stenu. Vedľa nej je kuchyňa so stolom, s dvoma stoličkami a s televízorom na práčke. Rosemary vybalí nákup a vyjde na balkón. Na šnúre sa trepocú plavky námorníckej modrej farby ako zástava. Balkón skrášľuje zopár kvetináčov s levanduľou, nič výstredné – to by sa k nej nehodilo. Odtiaľto má Rosemary výhľad na rozľahlý Brockwellský park, vďaka ktorému zabúda na hluk a davy ľudí na Electric Avenue.

Jar v rozpuku zahalila park do zeleného šatu. Rosemary sa kochá pohľadom na stromy, tenisové kurty, záhradu a na mierny kopec so starým domom, niekdajším panským sídlom, ktorý sa teraz využíva na rôzne podujatia a ako predajňa zmrzliny. Popri parku vedie železnica a v ňom je zmenšenina určená deťom, ktorá je v prevádzke iba v lete. Slnko pomaly zapadá a Rosemary pozoruje ľudí, ako sa po práci prechádzajú a vychutnávajú si predlžujúce sa dni. Bežci zamieria na kopec a znovu dole. Pod balkónom, na okraji parku, roztvára náruč nízka budova z červených tehál a objíma bazén v tvare dokonalého obdĺžnika, rozdelený na plavecké dráhy a obkolesený osuškami. Plavci sa v ňom vznášajú ako lupene. Rosemary to tu dobre pozná. Je to kúpalisko. Jej kúpalisko.

2. kapitola

Každé ráno cestou do práce stretáva Kate neznámych ľudí, čakajú na autobus alebo vybiehajú z domov a nasadajú do zaparkovaných áut. Medzi nimi sa však mihajú aj povedomé tváre. Vída ich dennodenne a ich meniace sa oblečenie a účesy len potvrdzujú, ako čas plynie.

Na hlavnej ulici míňa vysokánskeho blondiaka s vysokým čelom vždy v čiernej koženej bunde bez ohľadu na počasie. Podľa toho, či ide načas, alebo mešká, narazí naňho na rozličných miestach. Ak na začiatku ulice, vie, že má čas aj na kávu. Ak ho stretne až na konci, pridá do kroku, až takmer beží.

Pozná aj mladú tmavovlásku s nadšeným výrazom, ktorá pokyvuje hlavou do rytmu hudby a občas si aj pospevuje. Často ju sprevádza muž v martenskách. Ak ide s ňou, žena má slúchadlá zavesené na krku, drží ho za lakeť a rozpráva sa s ním. Dnes je však sama.

Kate jej už-už kývne, no zháči sa, veď sa vlastne nepoznajú. Netuší, ako sa volá, ani to, kam každé ráno mieri, opačným smerom ako Kate. Nepredstavili sa, no jej tvár pozná ako obchodný reťazec na hlavnej ulici, kino alebo tržnicu. Predstavuje rovnakú súčasť Brixtonu ako tehly, z ktorých je vystavaný.

Jarná obloha sa náhle zatiahne a rozprší sa. Kate zakľaje popod nos – dáždnik ostal doma. Do kancelárie dorazí premočená do nitky. Na schodoch stretne fotografa Jaya. Ten zvlní ústa, sčasti zakryté blonďavou bradou, do úsmevu. Vlasy s jemnými kučerami mu vytvárajú aureolu okolo hlavy. Je vysoký a mohutný, ale s dobráckou tvárou, zaberá takmer celú šírku schodiska. Nepracujú spolu dlho, ale ráno sa vždy pozdravia a kývnu si alebo zamávajú. Vždy vyzerá, akoby sa usmieval. Aj keď má Kate hrozný deň, prinúti ju usmiať sa, hoci sa jej ústa nie a nie roztiahnuť.

„Bré ráno!“ pozdraví ju Jay, keď sotva prejdú popri sebe na schodoch. Hlas má hrubý a hovorí so silným juholondýnskym prízvukom.

„Bré ráno. Už odchádzaš?“

„Hej. Za prácou,“ ukáže na tašku s fotoaparátom na pleci. „Robím recenziu. Na mieste starej krčmy otvárajú novú reštauráciu. Otec spomína na to, ako tam v mojom veku chodieval piť.“

„Fajn, tak sa uvidíme neskôr,“ odvetí Kate. „A nezabudni si vziať...“

Ani nedopovie a Jay už ukazuje na dáždnik zavesený na ruksaku.

Kate prikývne a zamieri do kancelárie.

„Čo si si bola zaplávať?“ privíta ju šéfredaktor bodro. Kate zavesí mokrý kabát na stoličku.

Phil Harris má postavu, ktorá by si zaslúžila láskavejší prístup. Líca mu zdobí trvalý purpur, rovnaký ako víno, ktoré každý večer popíja v miestnej krčme so svojou manželkou alebo, ako hovoria zlé jazyky, občas aj nie so svojou manželkou. Rezne a hranolčeky sa pretavili do pneumatiky okolo brucha, ktorá ho raz privedie do hrobu. Nie je bohatý – doteraz sa neprebil do národných novín –, tak to kompenzuje jedlom a pitím.

Kate pokrúti hlavou. „Kdeže, iba som zmokla. Neviem plávať.“

To je lož. Vie plávať. Ak by nedajbože náhodou spadla do bazéna, nejako by sa na breh dostala. Chápe základný princíp, ako sa pohybmi rúk a nôh udržať na hladine. Ibaže od puberty to nerobila. V škole mali hodiny plávania, no vyhýbala sa im ako čert krížu. Prišlo to na ňu v spomínanej puberte, keď sa dievčenská postava mení na nepohodlný odev, ktorého by sa najradšej zbavila. Na tú zmenu nezabudla: skupinka žiačok pri bazéne prechádzala z chichotu do tlmeného šepkania a rukami si zakrývali škaredé telá.

„To by mohol byť problém,“ utrúsi Phil. „Mám pre teba prácu pri bazéne. Samozrejme, plávať netreba – ale pomohlo by, keby si sa viac ponorila do príbehu. Vieš, aby si pochopila, prečo toľký rozruch...“

Kate si ešte pamätá chlór a strach z polonahoty pred spolužiakmi. Phil jej hodí zložený leták ponad kopu kníh, oddeľujúcu ich stoly. Pristane jej na klávesnici. Na prednej strane sa vyníma čiernobiela fotografia bazéna: zachytáva muža s rukami roztiahnutými ako lastovička uprostred skoku z vysokého skokanského mostíka. Vedľa nej je farebná fotografia zrejme dnešného bazéna so svetlomodrou vodou a s deťmi, ktoré plávajú s rukami po bokoch a energicky kopú nohami.

Ručne písaný názov znie „Zachráňte naše kúpalisko“. Kate si prečíta text: „Naše kúpalisko, otvorené od roku 1937, je v ohrození. Zastupiteľstvo oznámilo, že kúpalisko má finančné problémy a že spoločnosť Paradise Living prišla s ponukou na odkúpenie budovy od vlastníka nehnuteľnosti. Naše milované kúpalisko chcú zmeniť na súkromnú posilňovňu. Súhlasíme s tým? Ak si myslíte, že dokážete pomôcť v boji proti tomuto rozhodnutiu, oznámte to zamestnancom brockwellského kúpaliska.“

Úhľadným rukopisom sa podpísali „plavci z brockwellského kúpaliska“. Podľa Kate leták vyzerá, akoby ho vyrobili svojpomocne iba pomocou nožničiek a kopírky. Veru nie je ďaleko od pravdy.

„Mám písať o tomto?“ začuduje sa Kate.

Kate doteraz písala pre Brixton Chronicle o stratených domácich miláčikoch a plánovaných prácach na ceste alebo o upozorneniach. Mikročlánky, ktoré vychádzali takmer na posledných stranách, tesne pred športom. Mikročlánky, ktoré ľudia aj tak nečítajú. Rozhodne nič, čím by sa pochválila profesorom na žurnalistike. Jej mama ich však aj tak zbiera do albumu. A to je ešte horšie.

„Keď raz budeš slávna, ešte sa mi poďakuješ,“ vravieva a Kate sa ešte väčšmi zaodeje do rozpakov, ktoré nosí ako kabát.

„Áno,“ odvetí Phil. „Podľa mňa na tom niečo je. Vieš, že Paradise Living postavil v Brixtone už štyri paneláky? Byty predávajú za ťažké milióny. Súkromná posilňovňa na brockwellskom kúpalisku by vraj vyhnala cenu bytov ešte vyššie.“

Obráti sa na Kate.

„Hovorila si, že chceš príbeh. Tu ho máš.“

Predtým, ako sa Kate naučila vychádzať s ľuďmi, boli príbehy jej najlepší priatelia. Vyhľadávala ich, skrývala sa s nimi v knižnici a vnárala nos do stránok. Menila sa na Hermionu Grangerovú alebo na Georgea zo Slávnej päťky, alebo na Catherine Morlandovú z Opátstva Northanger a snažila sa aspoň deň konať ako oni. Na strednej boli jej kamarátmi literárne postavy. Sedeli s ňou v knižnici, zatiaľ čo ona potajomky odjedala zo sendviča ukrytá za regálmi, aby ju knihovníčka nevidela. (Tá ju videla, ale predstierala, že nie.)

Teraz rozpráva príbehy iných ľudí. Dokonca aj keď sa iba pýta na stratenú mačku, pre Kate je to vždy zaujímavé. Ľudí jej otázky často prekvapia. „Aká je vaša najranejšia spomienka na Smudgea?“ „Aký by bol váš život, keby ste si nekúpili Mila?“ „Ak by Bailey dokázal rozprávať, ale mohol by povedať iba jednu vetu, aká by bola?“

Jej rozhovory sa napokon obmedzili na najzákladnejšie informácie – „Rodine Oliverovcov sa 3. septembra stratila trojročná pruhovaná mačka Smudge. Za nájdenie odmena“ –, ale Kate si ich príbehy uchováva a listuje v nich ako v obľúbenej starej knihe.

Tento príbeh predstavuje prihrávku na smeč od šéfredaktora a ona si ju rozhodne nedá ujsť.

3. kapitola

Bazén vyzerá bez plavcov opustený. Je skoro ráno a ospalý plavčík odťahuje fóliu. Rosemary ho pozoruje z balkóna. Nad hladinou sa vznáša opar, voda pripomína dýchajúci živý organizmus. Obloha je síce modrá, ešte vždy je však chladno. Rosemary obchytí misku s ovsenou kašou a díva sa, ako sa plavčík oblieka do mikiny a mizne v budove, len čo odkryje vodu.

Všade vládne ticho, dokým sa na hladinu neznesie pár kačíc. Majú pre seba celý bazén. Rosemary ich ráno rada sleduje. Dva vtáky si užívajú prázdny bazén. Slnečné lúče sa odrážajú na hladine ako konfety.

O chvíľu sa objavia prví plavci. Mlčia, akoby ešte spali, alebo si ctia ticho a kačice. Dobre ich poznajú a plávajú okolo nich, až kým sa párik operencov nerozhodne, že je čas odísť. Trieli po vode a vznesie sa nad múry kúpaliska.

Plavčík pozoruje bazén zo svojej stoličky ako tenisový rozhodca kurt. Sledovanie plavcov, pohybujúcich sa hore-dolu, patrí k jeho rannému rituálu, rovnako ako k Rosemarinmu. Rosemary doje kašu, vráti sa dnu a zo zvyčajného miesta pri dverách vezme tašku s plaveckými potrebami.

Rosemary chodí na kúpalisko každé ráno o siedmej. Prezlečie sa, odtisne dvere šatne a vykročí do chladného rána. Ak by vládala, ponáhľala by sa. Takto len pomaly prejde k okraju bazéna, jej myseľ je o tri minúty rýchlejšia než nohy. Telo nemá také silné ako vôľu: vek ju naučil trpezlivosti.

Cestou k rebríku prechádza pohľadom po ostatných plavcoch: bazén je plný rúk vynárajúcich sa spod hladiny. Rozozná tváre iba tých, čo plávajú prsia.

Schádzajúc po rebríku sa Rosemary cíti ako strom vo vetre. Aj jej konáre vŕzgajú. Pustí sa ho a v okamihu ju unáša voda, objíma ju v chladnom náručí a ona si chvíľu zvyká na jej teplotu, až potom sa pokojne odrazí od okraja. Pomaly vpláva do oparu. Nedovidí na druhú stranu bazéna s hlbokým dnom, ale ak neprestane kopať, dostane sa tam. Má osemdesiatšesť rokov, ale vo vode je stále mladá.

Rosemary žije v Brixtone celý svoj život. Patrila k deťom, ktoré tu ostali dokonca aj počas vojny. Kúpalisko bývalo stále otvorené, okrem období, keď vodu z bazéna používali hasiči na uhasenie lokálnych požiarov, a ona sem chodila plávať vždy, keď mohla. Spočiatku trpela pocitom viny, že ona sa čvachce vo vode, kým jej otec a otcovia jej kamarátov nasadzujú životy. Aj ona však o vlások unikla, napríklad, keď v noci padali bomby na park tesne za kúpaliskom a na neďalekú Dulwich Road. Pamätá si, ako šla na druhý deň do parku a videla užialené rodiny potkýnajúce sa po rumovisku, ktorým pomáhali susedia zachrániť aspoň nejaký majetok z ich zničených domov.

Napriek tomu kúpalisko prežilo. Mesiace ubiehali a ona už nedokázala byť len vážna – akoby pridlho sedela v nedeľných šatách. Pritom sa stačilo povrtieť, rozopnúť pár gombíkov na blúzke, pošúchať topánkami a znova byť tínedžerkou. Vo vojnových rokoch kúpalisko nežilo, väčšinu brixtonských detí evakuovali do bezpečia na vidieku, muži bojovali a ženy pracovali, sotva zohnali plavčíka. Často mávala studenú vodu iba pre seba.

Spoza múra dolieha zvuk autobusu odchádzajúceho zo zastávky. S ním sa mieša aj hluk vlaku, ktorý zastaví pri Herne Hill a zasyčí okolo rohu na Loughborough Junction. Rosemary si budovala život medzi múrmi s týmito názvami. Sú tu všetky kopce: Tulse Hill, Brixton Hill, Streatham Hill, Herne Hill. Potom štvrte: Dulwich, West Norwood, Tooting. Mená pozná tak dobre ako chuť zubnej pasty v ústach. Čísla autobusov pozná podľa ich tvaru a cesty rozoznáva podľa zvukov – App-ach, Strad-ella, Dal-keith, Holling-bourne, Tal-ma.

Doteraz si pamätá aj priečelia obchodov, už je to však oveľa ťažšie. Niekedy má pocit, akoby si z nej niekto strieľal. Vždy keď niečo známe nahradí neznáme, musí to vymazať z hlavy ako z mapy a nahradiť novými zariadeniami alebo reštauráciami. Je ťažké držať krok, ale snaží sa. Ak by to tu nepoznala, stratila by sa v novom meste, ktoré jej už nepatrí. Kiežby sa jej dostalo uznania za všetky informácie, ktoré počas života nahromadila. Ak by vyhodila z hlavy všetky čísla, názvy a ulice, azda by sa dokázala naučiť niečo užitočné, napríklad cudzí jazyk alebo pliesť. Pletenie by sa jej v zime určite zišlo.

Rosemary plynulo pláva prsia, ponára hlavu, uši jej zapĺňajú zvuky bazéna. Vníma svoje prsty obalené zvrásnenou kožou. Ťažko povedať, či za to môže voda, alebo vek. Vrásky ju stále prekvapujú. Mladé dievčatá predsa nemajú vrásky. Je mladá, pláva ráno pod dohľadom veľkých starých hodín a plavčíka, ktorý v prstoch krúti píšťalku. Zapláva si a potom sa poberie do práce v knižnici – musí sa rýchlo prezliecť, aby prišla včas. Bude sa prechádzať pomedzi police plné kníh a z vlasov jej ešte bude kvapkať voda.

„Rosy, už si preplávala prieplav?“ spýta sa George, keď sa Rosemary večer vráti domov.

„Pracujem na tom.“

Knižnicu však už zavreli a Georgea niet. Rosemary zastane v plytkej vode a oprie sa o okraj, potom pomaly prejde k rebríku. Predstavuje si toto kúpalisko ako súkromnú posilňovňu. Hoci je zvyknutá na studenú vodu, strasie ju. Vyjde po rebríku. Už nie je mladá a bolestne si uvedomuje svoje kolená. Ako mladá ich vôbec nevnímala. Podobne ako doprava autobusom zadarmo, aj tie sa stali nepríjemnou súčasťou jej života. Doteraz za autobus platí, iba z princípu.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola