Milan Hes

Dny strachu

OSUDY UKRÝVANÝCH ŽIDŮ NA SLOVENSKU

V ČASECH VLÁDY JOZEFA TISA

NAKLADATELSTVÍ EPOCHA

PRAŽSKÁ VYDAVATELSKÁ SPOLEČNOST

Ediční rada Edice Magnetka:

prof. PhDr. Robert Kvaček, CSc., (FFUK, Technická univerzita Liberec)

doc. PhDr. Jan Halada, CSc. (FSV UK, Institut komunikačních studií)

prof. PhDr. Radek Fukala, Ph. D. (Univerzita J. E. Purkyně Ústí nad Labem))

PhDr. Miloslav Martínek, CSc.

JUDr. František Čermák

Copyright © Milan Hes, 2013

Czech edition © Nakladatelství Epocha, s.r.o., 2013

ISBN 978-80-7425-949-4 (ePub)

ISBN 978-80-7425-950-0 (mobi)

ISBN 978-80-7425-951-7 (PDF)

Kniha je věnována památce obětí holocaustu, všem československým občanům, kteří se stali štvanou zvěří v časech rasového násilí. Zároveň chce být alespoň nepatrným pomníkem cti pro ty jedince, kteří se odhodlali riskovat svou bezpečnost a perzekuovaným osobám pomohli.

PROLOG

„Žiadny vrch neprekrížil cestuvlaku, čo zo Žiliny išiel na sever.Žiadne pleso a žiadna riekaNevystúpili z brehov, nezaplavili koľajnicea nížina bola poddajnáa ľúbezné údoliaľudovražedne zakvitaliplným ornátom.“

(TUVIA RÜBNER, BÁSEŇ SLOVENSKO)

Dlouhá staletí Židé přispívali ke kultuře střední Evropy. Tak tomu bylo i na Slovensku. S koncem války se však ukázalo, že tradiční sousedství prakticky skončilo. Jen s obtížemi bylo možné navázat na stav, který panoval v časech míru. Situace byla navíc o to komplikovanější, že zločiny proti lidskosti nepáchali jen ti druzí a cizí, nacističtí vrazi, plnící rozkazy brutálních pohlavárů. V řadě případů se na genocidě aktivně podíleli známí, sousedé, obyvatelé stejného města nebo vesnice. Statisticky se sice jednalo o „nepatrnou“ menšinu populace, problém však byl v tom, že zbývající část národa po příliš dlouhý čas mlčela. Aktivní odpor proti zlu holocaustu byl spíše dílem jednotlivců než záležitostí kolektivního odporu.

Dějiny rozlohou nijak velkého Slovenska jsou plné velkých životních dramat. Vůdci země v čele s katolickým knězem Jozefem Tisem si přáli vybudovat „usměvavé Slovensko“, jejich činy však paradoxně vedly k tomu, že téměř 90 tisíc občanů strávilo část svého života v slzách a strachu. Většina z nich nakonec způsobené utrpení nepřežila.

Ozvěna zločinů holocaustu rezonuje ve slovenské společnosti dosud. Masová nezákonnost, dodatečně se opírající o absurdní rasistické právní normy, se ještě s odstupem mnoha desetiletí stává předmětem účelových dezinterpretací, zamlčování i zcela nepokrytého falšování.

Co bylo příčinou deportací slovenských Židů do vyhlazovacích táborů? Bylo možné tomuto vystěhování, které se rovnalo téměř jistému rozsudku smrti, nějakým způsobem zabránit? Kdo byli Ti, kteří se rozhodli vystoupit z lhostejnosti mlčení a zastat se pronásledovaných? To jsou jen některé z mnoha otázek, na které se tato kniha snaží dát alespoň skromné odpovědi.

Ještě před koncem války se na území Slovenska ukrývalo přibližně 10 000 Židů…

KAPITOLA PRVNÍ

Na Slovensku po slovensky…

„…bude to opět překvapením pro mnohé, když tvrdím, že principy sociální, tlumočené papežskými encyklikami a principy národního socialismu jsou totožné.“

(JOZEF TISO, PROJEVV POVAŽSKÉ BYSTRICI – 7. ZÁŘÍ 1941)

DOPIS ZOUFALÝCH

(KVĚTEN 1942)

Co jsou zač ti, kteří mají potřebu posílat adresátům anonymní dopisy? Co je motivuje k takovému činu? Proč se pod list nepodepíší, jak tomu bývá zvykem? Ve většině případů se anonymní pisatelé snaží upozornit na nějakou nepravost. Ne snad proto, aby zjednali ve věci pořádek a spravedlnost, ale častěji z toho důvodu, aby se pomstili, uškodili nebo si jen vylili nahromaděný vztek, který nemají možnost jiným způsobem ventilovat. Jen zcela výjimečně se můžeme setkat s tím, že by anonym prosil uctivým způsobem o nějakou laskavost, zdvořile oslovoval toho, komu je dopis určen, a vřele děkoval za čas, který byl jeho psaní ze strany čtenáře věnován. I to je však možné. V čase války, kdy logika běžného života funguje jinak, než tomu bývá v době míru, je asi možné úplně vše.

Konečně si prezident Tiso našel v hektických dnech jara 1942 trochu času na vyřízení osobní korespondence. Když byl v Bratislavě v úřadě, prakticky se kromě státnických záležitostí k ničemu jinému nedostal. V Bánovcích nad Bebravou, kam pravidelně jako kněz zajížděl každou neděli za svými farníky, bylo o poznání klidněji. Na rozdíl od hlavního města zde vládl úplně jiný životní režim. Takový pomalejší, vstřícnější a přátelštější. Jozef Tiso se nechtěl svých povinností kněze vzdát. Byl vůdcem národa, jak ho oficiálně nazývali, zůstal rovněž duchovním pastýřem. Co na tom, že mu vatikánský chargé d’affaires Giuseppe Burzio v minulosti opakovaně naznačil, že papež Pius XII. není nadšen, když kněz v tak komplikované době zastává významné politické postavení. Tiso dal hned několikráte najevo, že připomínky Říma ke své osobě nebude brát vážně.

Po ranní bohoslužbě, po krátkém zastavení s místními obyvateli, kteří si zvykli na svého oblíbeného duchovního počkat, aby s ním prohodili pár vřelých slov, se Jozef Tiso vrátil na faru k pracovnímu stolu. Začal se pomalu probírat hromádkou asi dvaceti dopisů, které mu pracovník prezidentské kanceláře vytřídil jako listy osobní povahy. Až na jeden se jednalo o pozdravné dopisy, kterých již četl za svou téměř pětadvacetiletou politickou kariéru nespočetné množství. Byl oblíbeným politikem a byl si toho vědom. Dopis, který vzal v neděli 17. května 1942 do svých zavalitých rukou, byl však úplně jiný. Zcela samovolně se vrásky na jeho čele stáhly do výrazu člověka, který se s velkou nedůvěrou až odporem musí dívat na něco, co mu není zcela příjemné.

Velevážený Pane Prezidente, stálo na začátku anonymního psaní. Proti osudu se nedá dělat vůbec nic, ale proti nespravedlnosti se snad na tomto světě najde nějaká náprava, a proto se obracím na Vás s uctivou prosbou, abyste jako vůdce národa, prezident republiky a katolický kněz nedopustil další barbarství a napravil dosavadní, pokud je to ještě ve Vaší moci. Nemusím Vám vykládat, co to znamená, když 16–17letá děvčata, anebo nedospělé chlapce odtrhnou od rodičů, odvlečou je do Polska… na neobvyklé, těžké práce. To ještě jde o mladé lidi, kteří většinou mohou pracovat, zejména když, dostanou odpovídající stravu. Proč jsou ale odváženi lidé, kteří jsou práce neschopní? Tak například odvlekli z Trebišova jednu vdovu, která měla sedm nebo devět dětí, byla v jiném stavu v osmém měsíci. Všechny její děti byly ještě práce neschopné. Jedná se o mladou vdovu po řezníkovi. Anebo na jakou práci mohou potřebovat pětadevadesátiletého bývalého poštmistra, nebo čtyřiaosmdesátiletého otce jednoho uzenáře, který byl úplně senilní…

Krátké zaklepání na dveře pracovny. Zvedl oči od dopisu a otočil hlavu ke dveřím.

„Prosím, vstupte!“

Byl vlastně rád, že je vyrušen. Nebylo to nijak příjemné čtení. Skutečností bylo, že se mu v minulosti již někteří lidé pokusili ve věci židovských transportů ze Slovenska oponovat. Už několikrát se na toto téma bavil s ministrem školství Jozefem Sivákem nebo s guvernérem Slovenské národní banky Imrichem Karvašem. Oba se ho snažili přesvědčit o tom, že deportace Židů jsou pro Slovensko absolutně nevýhodné. Nechtěl se však v myšlenkách k těmto ne zcela příjemným rozhovorům vracet. Čeká ho slepičí polévka, pečené jehněčí kolínko a zcela neodolatelné ořechové rohlíčky. Nebude si přece kazit chvíle, které má nadevše rád. Byl na sebe ve všem až důsledně přísný. Plnil si kněžské povinnosti, pracoval dvanáct až čtrnáct hodin denně, byl nejen bývalým profesorem morálky v bohosloveckém semináři, ale především opravdovým křesťanem. Alespoň o tom nikdy nepochyboval. Snad jen v jídle se nedokázal omezit. Byl to ten jediný hřích?

„Pane prezidente, nezlobte se že, Vás ruším, ale již se bude podávat oběd,“ oznámila dobrosrdečná hospodyně, která se starala o chod fary již několik let.

Přece jen ho ten podivný list nenechal klidným. Něčím nedefinovatelným ho přitahoval. Po obědě si vzal s sebou do pracovny zbytek nitranského červeného vína a znovu se pustil do čtení. V koncentračním táboře v Žilině gardisté berou Židům pyžama, všechno hedvábné ženské prádlo, každou lepší deku, dobré boty, lepší kabáty. Seberou i dětské oblečení. Pokud u někoho najdou kakao nebo čokoládu, tak Žida zbijí. Vždyť, když je ten Žid jako otrok poslaný do tábora nepřítele, a je úplně chudý, ať mu alespoň ten poslední batoh nechají, když už mu ho ministerstvo povolilo odvézt! Už v koncentračních táborech na Slovensku bijí Židy, a to bez sebemenší viny či příčiny. Těm nejstarším Židům mladí gardisté tykají, ačkoli by mohli být jejich vnuci. Mlátí Židy pendrekem, seberou jim peníze, které stejně nezaevidují a nechají si je pro sebe. Když náhodou nějakého Žida z tábora pustí, tak musí podepsat, že mu všechno vrátili zpět.

Na chvilku odvrátil zrak, aby se ujistil, že ve sklence zbyla ještě trocha vína. Napil se, osušil si rty sněhově bílým kapesníkem, na kterém se utvořila tenká narůžovělá stopa. Znovu se vrátil ke čtení. Prezidente, přezkoumejte tyto mé údaje a přesvědčte se a Židé Vám budou vděční. Náprava je nutná a potřebná, protože denně asi 1000 lidí opouští ve vyrabovaném stavu Slovensko, ale každý z nich dostane jen 350 gramů stravy na den. Prosím o odpuštění, že se nepodepíši, protože to bych musel odjet prvním transportem, pokud bych se podepsal. Za rychlou nápravu Vás Pán Bůh požehná. 11. V. 1942. Vrátil list do obálky a dal ho na hromádku k ostatním. Zdvihl se namáhavě z křesla, vyšel ze dveří pracovny a sešel po schodech dolů do jídelny. Na překrásně zdobené keramice s motivy hroznů zbylo ještě několik posledních kousků voňavého pečiva.

„Čím mohu posloužit, velebnosti,“ zeptala se pozorná hospodyně.

„Oznamte prosím řidiči, ať do hodiny připraví vůz. Je čas se vrátit do Bratislavy.“

Vzpomněl si někdy Jozef Tiso na obsah dopisu, který v neděli 17. května 1942 četl? Již třetí měsíc v řadě odjížděly z dávno už ne zcela „usměvavého Slovenska“ transporty na Východ. Směřovaly do chřtánů vyhlazovacích táborů v lublinském distriktu a také do továrny na smrt v Osvětimi-Birkenau. V březnu 1942 však tragédie slovenských Židů nezačala. Měla svou dlouhou předehru, která se jako smyčka kolem oběti začala stahovat již na počátku října 1938.

PŘED VÁLKOU

Podle sčítání lidu se v roce 1930 na Slovensku hlásilo k židovskému vyznání celkem 137 737 lidí. Z celkového počtu 3589 slovenských vesnic a měst měli Židé své příbytky ve 2262 z nich. Aktivní náboženský život zajišťovalo 167 náboženských obcí, mezi kterými ve 107 obcích převažoval směr ortodoxního judaismu, následovaný liberálnějšími neology. Nejpočetnější komunity se nacházely v Bratislavě (14 900 osob), Košicích (11 000) a Prešově (5000). Relativně vyšší výskyt židovské populace byl na jihu Slovenska a také v jeho východní části, kde žili převážně ortodoxní a zároveň méně majetní Židé.

Vznik Československa přijali Židé na Slovensku s počáteční nedůvěrou. Jen těžko si mohli přestavit, co jim život v nově vzniklém státě přinese. Historická zkušenost vyvoleného národa vedla k obezřetnosti. Ukázalo se však, že v tomto případě nebezpečí nehrozí. Mladá demokracie menšiny respektovala, a tak židovská populace brzy přijala Masarykovu republiku za svou. Nejen mezi Židy koloval vtip o panu Kohnovi, který se rozhodl navštívit Karlovy Vary. Za krásného slunečného dne se procházel po kolonádě, oděn v černém obleku, s velkým kloboukem na hlavě a nepřehlédnutelnými pejzy. Zvědavé pohledy kolemjdoucích se množily, až to začalo panu Kohnovi být nepříjemné. Nevydržel, otočil se za starší dvojicí, která ho před chvilkou s údivem ve tváři minula, a nahlas se zeptal, zda ještě neviděli Čechoslováka.

S odstupem mnoha let pamětníci hodnotí soužití Židů a Slováků jako celkem přátelské a bezproblémové. Přátelství s jinými náboženstvími, to bylo celkem přirozené. Měli jsme kamarády, děvčata chodila s křesťanskými chlapci, existovala smíšená manželství a myslím, že vztah byl tak přirozený, jaký by mezi mladými lidmi měl být. V městech, městečkách i vesnicích jsme žili úplně všichni stejně. V tom nebyl rozdíl, ať se šlo na zábavu, jelo se na výlet nebo se šlo na návštěvu. Nikdy jsem necítila, že by existoval nějaký rozdíl mezi Židy a Nežidy. Většina populace dokázala menšinu nejen tolerovat, ale také jí poskytnout šanci, aby se mohla uplatnit stejně jako ostatní. Dvě skupiny obyvatelstva žily odděleně od sebe, ale panovaly mezi nimi úzké kontakty. To znamená, že Židé si žili svým způsobem, každý obyvatel Topoľčan, křesťan, znal židovské svátky, znal židovské zvyky. Byli lidé, křesťané, kteří četli hebrejské svaté písmo, kteří u Židů pracovali, a díky tomu se to také naučili. Samozřejmě první, kdo si koupil židovský kalendář, byl měšťanosta, tedy primátor města, který byl za mých časů a ještě za první československé republiky člen Hlinkovy slovenské lidové strany. První si šel koupit židovský kalendář, aby pánbůh chraň nějaká akce, kterou město pořádalo, nepřipadla na židovský svátek. Neboť to by potom Židé nepřišli. A nějaká zábava, nějaký ples bez Židů, to se říkalo v Topolčanech, to je jako svatba bez muziky. Je typické, že starostou byl obvykle člen Hlinkovy slovenské lidové strany a jeho zástupcem Žid. Takže v tom čase, řekl bych, tato dvě etnika v Topolčanech spolu velmi pěkně vycházela.

Prezident Tomáš Garrigue Masaryk mohl být spokojen. Zdálo se, že stín antisemitismu, který na přelomu 19. a 20. století dosedl jako černý mrak nad střední Evropu, odplul někam hodně daleko. Jen někteří pamětníci si v Čechách vzpomněli na trapnou aféru s Židem Leopoldem Hilsnerem, který byl obžalován z rituální vraždy Anežky Hrůzové.

Již téměř nikdo si na Slovensku nepamatoval léta 1882 a 1883, kdy bylo možné cestou po ulicích Bratislavy a Trnavy míjet plakáty s výzvou: Do toho, bratři, křesťané, na židy! Nebudeme dále trpět jařmo! Vezměte sekeru, kosu a přijďte nám na pomoc! Dávno byly zapomenuty dopisy, v kterých bylo v červnu 1882 bratislavským Židům pod pohrůžkou zabití nakázáno, aby si urychleně zabalili a opustili město. Hned první déšť smyl ze dveří židovských obchodů, kaváren a restaurací křídou nakreslené šibenice a dýky. Bylo to přece tak dávno, stalo se to ještě za stařičkého Rakouska- -Uherska…

DOPADY MNICHOVA

(ZÁŘÍ–ŘÍJEN 1938)

Bylo září 1938 a nad Evropou se po krátkých dvaceti letech opět vznášela hrozba války. Vlastně se tehdy na starém kontinentě bojovalo, i když „jen“ ve vzdáleném Španělsku. Napětí stoupalo a nad Československem se začala stahovat černá mračna. Masarykova demokratická republika měla před sebou poslední měsíc života.

Psalo se 19. září 1938, když vedení Hlinkovy slovenské lidové strany zveřejnilo rezoluci, ve které požadovalo samosprávné postavení Slovenska. Horší čas na politický nátlak si Jozef Tiso vybrat nemohl. Logika věci velela táhnout za jeden provaz. Země byla v ohrožení a jednoty bylo třeba víc než jindy.

„Je to vlastně záležitost Čechů. Ať se s Němci vyrovnají sami,“ zaznívalo ze Slovenska stále častěji.

Pražská vláda rezignovaně souhlasila s diktátem velmocí. Trpně přijala závěry Mnichovské konference a s obrovskou bolestí zahájila nezbytné přípravy na odstoupení pohraničí. Demokracie ve střední Evropě definitivně zemřela. Poslední ostrůvek práva se potopil v moři narůstající agrese. Následující „druhá republika“, jež existovala od 1. října 1938 do 14. března 1939, byla politickou křečí zmírajícího státu, naivní snahou Hitlerovi vyhovět, souborem ústupků z demokratických principů i nástupištěm státem organizovaného antisemitismu. Nové Česko-slovenské republice vyměřil Adolf Hitler pouhých 167 dnů existence.

Události nabraly rychlý spád hned na počátku října. Nastalou situaci slovenští politici kolem Jozefa Tisa vnímali jako obrovskou výhodu. Nadešla vhodná chvíle. Čtvrtého října 1938 předali slovenští luďáci vládě rozhodný požadavek. Do 24 hodin chceme autonomii Slovenska! Ještě téhož dne přijeli do Žiliny první delegáti Hlinkovy slovenské lidové strany. Politici se pomalu sjížděli do města, v kterém se o téměř dvacet let dříve začaly psát dějiny společného státu Čechů a Slováků. Tehdy v listopadu 1918 zde začal působit jako pověřený ministr s plnou mocí pro správu Slovenska doktor Vavro Šrobár. Nyní však panoval jiný čas. V soužití národů Česko – Slovenska se chystal radikální řez.

VYHLÁŠENÍ AUTONOMIE

(6. ŘÍJNA 1938)

O den později 5. října 1938 byl již ve městě přítomen kompletní výkonný výbor HSĽS, kterému nesměle sekundovali reprezentanti dalších na Slovensku působících politických subjektů. Zpráva, že abdikoval prezident Beneš, byla přijata u většiny zasedajících s velkým nadšením.

„Hotový dar z nebes. Beneš již nemůže do ničeho mluvit!“

Ti nejradikálnější již mysleli o nějaký ten den dopředu. Autonomií to neskončí! Samostatné Slovensko! Nebylo jednoduché zchladit bouřlivé hlavy, ale jednání přece jen pokračovalo dále. Přítomní delegáti se nakonec dohodli a 6. října 1938 v neoklasicistním Katolickém domě v Žilině uzavřeli dohodu, následkem které vznikla první slovenská vláda. Autonomie Bratislavy v rámci ČSR se stala skutečností. Katolický kněz Jozef Tiso se stal prvním slovenským premiérem.

Nebyl to však jediný dokument, který byl tehdy v Žilině přijat. Slovensko se mělo podle luďáků očistit, mělo se stát lepším, mělo se vyvarovat chyb, jimž se podle Jozefa Tisa nedokázala ubránit labilní demokracie. Když byl po úplném dokončení Manifest slovenského národa v jednom ze salónků Katolického domu nahlas předčítán, zmocnila se přítomných mužů nálada více než slavnostní. Vždyť to byl důvod k oslavě. To podstatné, na co luďáci stále častěji od konání stranického sjezdu v Piešťanech v roce 1936 upozorňovali, se konečně ocitlo černé na bílém.

„Židé jsou hrozbou!“

Ať to celý svět vidí, že i autonomní Slovensko pochopilo, jak důležité je setrvat po boku národů bojujících proti marxisticko-židovské ideologii rozvratu a násilí.

Na vyhlášení autonomie si dobře vzpomínám. To bylo v Žilině v Katolickém domě, možná 10 minut chůze od domu, kde jsme bydleli. Když jsem viděl Tisa a ty další, kteří tam vyhlásili autonomii na tom balkóně, tak mi zamrazilo. (…) Vyšli na balkón. Dole stála spousta lidí, kteří to freneticky přijímali, freneticky to jako oslavovali, že konečně budeme mít od těch Čechů pokoj, a Slovensko Slovákům, a Palestina Židákům, a Češi do ženského pohlavního orgánu, vzpomínal na okamžiky zlomu v dějinách politického vývoje Slovenska pamětník S. T.

Nejen v Žilině, v samotném centru tehdejšího dění, ale také v dalších slovenských obcích vnímali Židé se zvýšenou citlivostí momenty, kdy se narodila pět měsíců trvající autonomie Slovenské krajiny. Mé první vzpomínky na to, že došlo k něčemu strašnému, začaly 6. října 1938, když vznikla autonomie a v noci k nám přišli ti aktivní luďáci a chtěli, aby se do rána vytiskly plakáty v naší tiskárně o tom, že vznikl slovenský stát. Nedlouho po této události přijel do Topoľčan řečnit Ďurčanský, Ferdinand Ďurčanský, který mluvil z balkonu městského domu a promluvil ke shromážděnému davu: „Podívejte se, tohle všechno jsou židovské obchody, tady všude žijí Židé, tohle všechno bude vaše.“

Table of Contents

PROLOG

KAPITOLA PRVNÍ Na Slovensku po slovensky…

DOPIS ZOUFALÝCH (KVĚTEN 1942)

PŘED VÁLKOU

DOPADY MNICHOVA (ZÁŘÍ–ŘÍJEN 1938)

VYHLÁŠENÍ AUTONOMIE (6. ŘÍJNA 1938)

KAPITOLA DRUHÁ Čas transportů (březen 1942–říjen 1942)

KAPITOLA TŘETÍ Snahy o záchranu (Pokusy Židů uniknout před deportacemi)

KAPITOLA ČTVRTÁ Okupace země a židovská otázka