TRABANTOVY TOULKY KNIHOU – část 3.

Průvodce na čtenářskou cestu Biblí (nejen) pro prvočtenáře

Část 3. (kapitoly 141 - 210)

Dt 28 – 2. Sam 4

Sk 12 – Ef 6,9

Jan Vojvodík

(jak jsem je sedm let pro radost psal jako svůj blog na toulkyknihou.wordpress.com pod jménem Trabant)

141. O VÝSLEDCÍCH ZA ZÁVORKAMI A ČERNÉM KRÁLI LEŽMO (Dt 28-30 a Sk 12)

PÁTÁ KNIHA MOJŽÍŠOVA (DEUTERONOMIUM): KAPITOLY 28 - 30 (STARÝ ZÁKON)

Tři dnešní kapitoly tvoří určitý celek, vystavěný (jak je tomu ve Starém zákoně častěji) na vzájemném rozhovoru „jestliže“ a „pak“. Izrael není pragmatickým kolonizátorem obsazujícím strategické území kvůli surovinám, vojenské výhodnosti nebo trhu. Izrael je národ vyvedený z velkoměstské rodiny, která se daleko na severovýchodě rozhodla důvěřovat neznámému Bohu, opustit pro Něj náhle rozbitou civilizaci a vydat se přes poušť za nejistou budoucností. Izrael je národ osvobozených otroků, který prošel při své dosavadní pouštní anabázi výchovou, očistou – a je připraven ujmout se země, do které se jej jeho Bůh rozhodl usadit – všechno, co se starozákonním Izraelem souvisí, je předznamenáno a poznamenáno náboženstvím; izraelský Bůh dává Izraeli identitu. Proto čteme v dnešním textu ta nábožensky laděná „jestliže“ a varovná i slibující „pak“.

Máme-li si z těch tří kapitol odnést pro sebe, do svého století něco podstatného, neměli bychom se utápět v detailech, ale přehlédnout ty kapitoly poněkud z výšky, z nadhledu. Život a náboženství nejsou oddělené veličiny. Lze žít s Bohem nebo proti Bohu, a s životní orientací souvisí „jestliže“, souvisí „pak“. Ve světě, kde žijeme, není náboženské bezvětří a bezoblačno, naše rozhodování jsou obtížná, a ne vždy rozumná. Setrvalé uplatňování vlastních představ o tom, co je vhodné a správné, jde proti rodinné tradici, proti národnímu Bohu, zpět do trvale rozevřené náruče otroctví. Setrvalé zůstávání na vlastní cestě přináší nezvratné důsledky – vykořenění, zajetí, ztrátu. Po velkých věcech přijde všednost, s všedností „braní se vážně“, s „braním se vážně“ přijde nedůvěra a na volání nedůvěry uslyší vzdálený otrokář. Kruh se uzavře, národ se rozpadne. A když tam v otroctví znovu sebere touhu po odvaze a odvahu k důvěře, jeho Bůh si pro něj znovu přijde, zavolá jej zpět, znovu mu daruje budoucnost.

Až v mém a tvém v životě po velkých věcech převládne všednost, může se stát, že za zády a nad hlavou časem zapráská bič, seženou nás do stáda, odvedou, kam nechceme. Až překonáme první úlek, až se zorientujeme v nové situaci, možná rozbalíme balíček, který jsme si odnesli z dnešního textu. S neodmítanou všedností přichází nedůvěra, s nedůvěrou zajetí. Zajetí nevylučuje touhu a odvahu. Obnovená důvěra umožní restart, protože Bůh se neuráží. Je pro mne a pro tebe vždy nakloněn novým začátkům, ochoten podat roku, když se zvedáme na nohy po ošklivém pádu.

Ty dnešní tři kapitoly jsou realistickým vyjádřením, že aktivita i pasivita vyvolává důsledek, důsledek přivádí následek a následek nemusí být výsledek. Odvaha k důvěře je klíčem ke kladnému výsledku, ať už je v životních závorkách sčítáno, odečítáno, násobeno a děleno cokoliv.

SKUTKY APOŠTOLŮ, KAPITOLA 12 (NOVÝ ZÁKON)

Nové náboženství právě zažívá konjunkturu. Roste. Protože kolem není náboženské vzduchoprázdno, ale po staletí etablované židovství, vyvolá rychlý růst křesťanského společenství tvrdá protiopatření. Přicházejí popravy a zatýkání. Učedník Petr je podivuhodně vysvobozen z vězení a volí přechodnou emigraci. Původcem perzekucí je (na náboženskou objednávku) Herodes, judský král z moci Říma.

Na straně národního náboženství – židovství stojí tradice, slavná historie, král a za králem Řím. Křesťanství je existenčně ohroženo, nejvíce v Jeruzalémě, kde jsou učedníci donuceni konspirovat, přejít do ilegality. Zdá se, že to nemůže dlouho trvat a Herodův tlak to nové náboženství vytěsní mimo Judsko, kde bez podpory jeruzalémského učednického kruhu postupně zjaloví, zajde.

Situace je vážná, učedníků málo – zbylých jedenáct hlav může snadno a brzy opustit krk.

Na pozadí sváru židovství s křesťanstvím se do Judska prolamuje římské pohanství. Judský král Herodes je provoláván bohem. A skutečný Bůh zasahuje – Herodes opouští trůn, útisk křesťanství polevuje, nové náboženství pokračuje v růstu.

V následujících desetiletích, staletích a tisíciletích bude křesťanství občas přitlačeno ke zdi a drženo pod krkem, nikdy již však nebude v tak vážném nebezpečí jako zde, na počátku. Daleko větším ohrožením, než hněvem králů a císařů, se mu naopak stane jejich přízeň. Útisk nutí k důvěře, učí spoléhat. Tehdy za judského Heroda se situace mohla zdát bezvýchodnou, strategicky prohranou, dlouhodobě neudržitelnou. Herodův šach se měl na jeruzalémské a judské šachovnici brzy změnit v mat – a místo toho Bůh odstranil černého krále, uvolnil bílým pěšcům ohrožená pole, otevřel prostor k postupu.

Těším se na vás příště!

Váš Trabant

142. O KONCI BEZ PENZE A KŘÍŽKU NA FORMĚ (Dt 31-32 a Sk 13)

PÁTÁ KNIHA MOJŽÍŠOVA (DEUTERONOMIUM): KAPITOLY 31 - 32 (STARÝ ZÁKON)

Izrael je znovu na začátku, Mojžíš poprvé na konci. Dlouholetý průvodce národa, jako dítě vytažený z vod Nilu, kterého Bůh kdysi poslal do Egypta, aby vytáhl národ otroků z poroby, zestárl a zvetšel. Tíhu zodpovědnosti převezme Jozue, jeden z dvojice odvážných zvědů při neslavném průzkumu země, za který Izrael zaplatil celou jednou generací. Jozue jako symbol odvahy dostává od Mojžíše povzbuzení: buď udatný, neboj se, tvůj Bůh půjde s tebou. Mojžíšovou úlohou bylo vyvést z Egypta, provést pouští, přivést k hranicím, vybudovat náboženský provoz a předat náboženskou ústavu. Byl vytrvalý tahoun, desítky let podklesával pod břemenem, a přece je dovlekl až sem, k hranicím. Desítky let se opíral o Boha, který jej kdysi oslovil v hořícím keři a poslal do Egypta prožít životní dobrodružství. Desítky let se snažil zprostředkovat tuto existenciální důvěru ostatním, udělat z důvěry Hospodinu národní zvyklost – a nakonec se po tom všem sám projevil jako nedůvěřující, protože i Mojžíš je člověk a člověk není dokonalý. Bůh po Mojžíši ani po nás dokonalost ovšem nevyžaduje – stojí o věrnost, o důvěru, ne o výkon, o čárky a součty. Mojžíš je na konci ne proto, že selhal, ale proto, že naplnil svou roli – a ono Boží připomenutí jednorázového selhání mu jen láskyplně odkrývá realitu, že je čas na změnu, že čas vytrvalých tahounů skončil, nastal čas pro odvážný a energický buldozer. A tak Mojžíše střídá Jozue. Každý odchod do penze je těžký – a když jste dlouholetý šéf velkého podniku, může si váš nástupce být jistý, že svůj začátek bude budovat pod lupou vaší pozornosti, že budete mít tendenci nepustit vše, ponechat si alespoň morální a přímluvný vliv, než pochopíte, že to není váš podnik, ale majetek svých majitelů a ten chomout už nese úplně jiný kůň než vy, jinak a po svém. A tak Mojžíše nečeká penze, ale tichý odchod, životní tečka, protože jeho chomout už převzal jiný kůň a potáhne národ do velikých věcí – nebude se moci ohlížet na případné Mojžíšovy dobře míněné rady, bude mít svou zodpovědnost a své pokyny.

Mojžíš byl především náboženský vůdce, Jozue bude především vojenský buldozer – a tak končí doba náboženského zákonodárství a začíná doba prosté realizace Mojžíšem zprostředkovaných zásad, bez přidávání a ubírání. Forma kolem obsahu byla vystavěna, dál se bude jen leštit, zpevňovat, budou kolem ní vznikat pomocné konstrukce, protože formu, ne obsah má člověk na první pohled na očích, forma je uchopitelnější. A přece se obsah občas vyřine ven, zdeformuje a reformuje formu, v Izraeli nepřestanou působit proroci volající od formy k obsahu. Zatím však Mojžíš nechává obsah úhledně zabalit do formy a obojí jako tzv. Zákon přiložit do náboženského zavazadla, s nímž Izrael vojensky vytáhne obsadit, kolonizovat zemi, na jejímž prahu nyní stojí. A správou náboženského zavazadla jsou pověřeni kněží, protože forma potřebuje správce a správcovství formy musí být formalizováno – vždyť forma má přivádět k obsahu a obsah je živý a svatý, nad obsahem bdí žárlivý, protože milující Bůh.

A Jozue i Izrael při Jozuově inauguraci vyslechnou Mojžíšovu píseň, aby nebrali vážně sebe, ale Boha, který je všechny vyvedl z Egypta a dává jim zemi i přesto, že si nedělá iluze o jejich schopnosti důvěřovat, o jejich vůli následovat, o jejich touze po realizaci obsahu své víry. Jejich Bůh je vyvedl z Egypta a pouští přivedl na práh hojnosti – až jej překročí, časem ztuční a zapomenou. A znovu Bůh svůj národ přivede k sobě, resuscituje jej fackami a šoky, protože když jde o život, kdo by se ohlížel na konvence a etiketu. A tak je nám Bůh paradoxně nejblíže, když je nám zle, když nám buší do zad, abychom se nezalkli vlastní výjimečností, když nám dlaněmi rytmicky téměř prolamuje hrudní koš, aby nám nepřestalo bít pohodlím ztučnělé srdce, když nám odnímá nohu, aby nás nezabila sněť lásky k majetku. Ty i já smíme vědět, že Bůh ví, jaký póvl si ve mně a v tobě pustil k tělu, a přesto o nás stojí a naše pády jej nepřekvapí. Bůh u mne ani u tebe nestojí o výkon, ale o důvěru – potřebný výkon podal za mne i za tebe On, když se nechal přitlouct ke kříži. Když Izrael ztuční, zjaloví a zapomene, pošle Bůh proroka, aby připomínal a volal zpět. Když nepomůže připomínání, nastoupí resuscitace, protože jde o život – a resuscitace si nemůže brát servítky a měkké rukavičky, vždyť jde o život.

Izrael stojí na prahu, Mojžíš zůstane před prahem, za práh je povede Jozue. Zákon je hotov, náboženství nastaveno, Bůh připraven, lid poučen. Na řadě bude rozloučení těch, kdo stojí na prahu, s tím, kdo jej nepřekročí.

SKUTKY APOŠTOLŮ, KAPITOLA 13 (NOVÝ ZÁKON)

Mimo Jeruzalém, v syrské Antiochii, vzniká jedno z center nového náboženství, křesťanství. Zapustilo tam kořeny, vytvořilo společenství – a toto společenství vysílá Barnabáše a Pavla, toho nedávného horlivého Saula, aby šli, a kudy půjdou, tudy aby zvěstovali, že Ježíš je Kristus. A Barnabáš s Pavlem vycházejí urazit stovky kilometrů na první misijní cestě, na své první zahraniční misi. Na Kypru mají možnost vystoupit před místodržitelem a židovský dvorní mystik Barjezus, jinak Elymas, jejich zvěstování zlehčuje. Pavel, bývalý Bohem oslepený Saul, se rozhorlí a Elymas skutečně oslepne, jak Pavel prorokoval. Elymasova náhlá slepota je důvodem místodržitelova připojení se k novému náboženství. Příběh je potřeba vnímat podobně jako ostatní zázraky té doby a situace – jako průkazy mesiášského dění, jako reflektory, nasvěcující, že Ježíš je Kristus, protože teď se lámou dějiny, teď jde o všechno, v aréně probíhá klíčový zápas a tribuny jsou plné.

A Barnabáš s Pavlem pokračují ve své misi i misii a v Pisidské Antiochii, kdesi uprostřed území dnešního Turecka, se dostávají do sporu s místní židovskou komunitou. Zdejší Židé tvoří jedno společenství s těmi místními obyvateli, kteří se k nim připojili, s bývalými pohany, rozuměj: nežidy. Ti jsou zřejmě Barnabášovým a Pavlovým kázáním mocně osloveni – a tak je v sobotu synagoga obklopena zástupy, které přišly vyslechnout, že Ježíš je Kristus. Pravověrní Židé v této situaci volí aktivní odpor proti Barnabášově a Pavlově zvěsti a přetlačují kázání do náboženské diskuze. Barnabáš s Pavlem oslovují nežidy jako plnoprávné adresáty nového náboženství (na rozdíl od uzavřeného židovství) a ke křesťanství se hlásí zástupy sympatizantů. Židovská obec ovšem využije svých kontaktů a zařizuje vypovězení obou misionářů z katastru správní oblasti města. Forma se opět slepě zvedá proti obsahu.

Všimněme si, jak rychle se křesťanství šíří – nejprve Jeruzalém, pak v rychlém sledu Etiopie, Sýrie, Kypr, Turecko. Všimněme si, jak obsah zvěsti zapaluje jedno srdce za druhým. Všimněme si, jak reaguje původní židovská forma na nečekanou konjunkturu svého vlastního obsahu. Žijeme o dva tisíce let později, ale se vztahem formy k obsahu se to má dnes stejně, jako tehdy, i když značka na formě se změnila z obřízky na křížek. Nepodléhejme pohodlí značkové formy, mějme odvahu vystavit se živému obsahu, postavit svůj život na tom, že Ježíš je Kristus, ne na kostelní matrice a formálním křížku na krku.

Těším se na vás příště!

Váš Trabant

143. O FEDERÁLNÍM POJIVU A SKANDÁLNÍM KVĚTENSTVÍ (Dt 33-34 a Sk 14)

PÁTÁ KNIHA MOJŽÍŠOVA (DEUTERONOMIUM): KAPITOLY 33 - 34 (STARÝ ZÁKON)

Na úplný závěr, před svou smrtí, pronáší Mojžíš závěrečné požehnání jednotlivým izraelským rodům. Znovu si tak uvědomíme, že tehdejší Izrael není kompaktní celek, ale federace, seskupení kmenů na základě rodových vazeb. Izraelské kmeny nesou jména Jákobových synů a vnuků, deset synů, dva vnuci, dvanáct kmenů. Izrael po egyptských staletích se hlásí k Izraeli před egyptskými událostmi – izraelský národ sám sebe řadí k Jákobovi a příslušností k Izákovu synu se zařazuje se do Abrahamovy rodiny. Izrael má vnitřní strukturu a jednotícím prvkem je příslušnost k rodovému Bohu, vítězi nad Egyptem, který kdysi zavolal Abrama ze sumerského zahraničí a Mojžíše poslal k faraónovi. Mojžíšovo závěrečné požehnání dvanácti kmenům potvrzuje předchozí události – Lévi je povolán ke kněžské službě, Efrajim a Manases jsou jen jakoby mimochodem přiřazeni k Josefovi. Nový národ budoucích kolonistů je v Mojžíšově řeči rozdělen a v závěru spojen, jako Ješurún, což je zdrobnělé jméno, které ve Starém zákoně občas Izrael označuje, má-li se vyjádřit blízký, úzký vztah Boha ke svému národu. Pojícím prvkem těch dvanácti kmenů je společné náboženství, společný Bůh – Abrahamův, Jákobův, Mojžíšův.

Poté, co Mojžíš přehlédne z hory Nebó zemi, kterou půjde lid obsadit, aby se v ní usadil, zemře a jeho hrob zůstane bez pomníku, protože Mojžíše, jak čteme, zdá se, pochoval Bůh. S odstupem tolika staletí těžko posoudit, nicméně byl Mojžíšův hrob ušetřen toho, aby se stal turistickou atrakcí, barvotiskovou pseudonáboženskou senzací, jak se to stalo s mnoha místy v dnešním Jeruzalémě a Izraeli vůbec.

V Mojžíšovi umírá největší izraelský prorok, který trvale založil základy náboženského a státního systému Izraele. Byl povolán z pastvy před faraóna, sám kdysi vytažen z vod Nilu vytáhl z Egypta zástup otroků, provedl jej pouští, dal mu systém, organizaci, vizi. Jeho smrtí končí pět knih nazvaných Knihy Mojžíšovy, v židovském pojetí Tóra, Zákon, tedy směrovka, ukazatel směru – tudy ano, tamtudy ne. Strávili jsme společně v těchto pěti knihách, zvaných Mojžíšovy, téměř tři roky. Cesta nekončí, vede dál. A tak příště spolu otevřeme první kapitolu starozákonní knihy s názvem Jozue.

SKUTKY APOŠTOLŮ, KAPITOLA 14 (NOVÝ ZÁKON)

Obdobně jako minule v Pisidské Antiochii se i v dalších městech opakuje nadšení z nového náboženství, založeného na zvěsti, že Ježíš je Kristus. Opakuje se rovněž pohoršení a pobouření pravověrných Židů a nyní i pravověrných pohanů, tedy těch, kdo uctívají bohy římské, řecké, perské, a také místní bůžky. Z Ikonia se stává rozdělené město, hrozí propuknutí násilí – zvěst je třeba vyvézt dál, nezdržovat se. A tak následuje Lystra, kde uzdravení chromého vede k pokusu uctívat Pavla a Barnabáše, obětovat jim jako vtěleným řeckým bohům Diovi a Hermovi. Náboženské nadšení se nejprve zklidňuje, když vystoupí Pavel s Barnabášem a tiší dav, později znovu propuká a obrací se proti dvojici misionářů, když si své přijdou povědět židovští zpravodajové z Antiochie a Ikonia. Pavel a Barnabáš v Lystře neuniknou fyzickému napadení a rychle odcházejí do Derbe.

Všimněme si, že pravověrní Židé v Malé Asii vystupují proti novému náboženství velmi ostře a jsou ochotni následovat oba misionáře do dalších měst, varovat tamní židovskou obec a eskalovat situaci až k hrubému násilí. Přitom ve všech zmíněných městech žijí vedle sebe Židé i pohané, vedle v synagoze uctívaného Abrahamova Boha vládne zbytku města nejen jeho náboženský patron, ale celá široká škála nejrůznějších bohů a bůžků, uctívaných jednotlivými skupinami a rodinami. Vzájemné averze se projevují s menší radikalitou, méně extrémně, než když do tohoto náboženského statu quo přijde zvěst o Ježíši, který je Kristus. Toto nové náboženství vzrostlé na židovských kořenech vyvolává odpor kamkoliv přijde, protože jeho nárok je absolutní a jeho přijetí vede ke změně života a jeho projevů.

Cestou zpět se Pavel s Barnabášem vracejí po stejné trase, a již bez veřejných vystoupení, skrytě, organizují církevní strukturu a povzbuzují místní skupinu. Navzdory pronásledování vzniká vedle synagog alternativní organizace, nové a staré náboženství se rozešlo, i když Nový a Starý zákon máme dnes spojen do jedné knihy. Koruna nového náboženství kvete na kmeni vyrůstajícím z židovských kořenů; barva a vůně květů je skandální. Jen považte: Ježíš (ten přitlučený Ježíš) je Kristus, Boží Syn, Spasitel.

Těším se na vás příště!

Váš Trabant

144. O SLIBECH V ČASOPROSTORU A O ZVLÁŠŤ, KTERÉ JE SPOLEČNÉ (Joz 1 a Sk 15)

KNIHA JOZUE, KAPITOLA 1 (STARÝ ZÁKON)

Po Mojžíšovi, náboženském vůdci, stojí v čele Izraele Jozue, válečník. Každá doba potřebuje sobě odpovídající hrdiny, kteří jsou schopni nést a unést přítomné úkoly. A stejně jako s Mojžíšem, i s Jozuem je Abrahamův Bůh. Vyzývá Jozueho k následování Mojžíšových náboženských ustanovení a slibuje svůj doprovod na cestě, která Jozueho i lid čeká. Jozue je energický vůdce. Rozhoduje se, vydává příkazy, mobilizuje vojenskou hotovost, organizuje týl. Vyzývá národ k aktivitě, potvrzuje zajordánským kmenům, že respektuje jejich domluvu s Mojžíšem na přidělení zajordánského území. Po desítkách let pouštní výchovy je národ bývalých otroků připraven převzít od původních obyvatel zemi, kterou Bůh slíbil před staletími sumerskému imigrantovi Abrahamovi.

Boží slib Abrahamovi (tehdy, když s ním „řezal smlouvu“ na kanaánské vysočině, pamatujete, jak jsme o tom v Toulkách Knihou psali) se naplní teprve po několika staletích. Ani Jákobova úskočná emigrace k Lábanovi, ani egyptské otroctví, ani podsinajské zlaté tele na Božím slibu nic nezměnilo. Bůh drží slovo – a na zemi se zatím střídají generace. Vzpomeňme si na to, až budeme sčítat svá očekávání, až si budeme okusovat nehty z nervozity, kdy se splní ty nám dané Boží sliby. Neberme příliš vážně těch svých několik desítek let. Dnes a denně smíme vnímat, že se Bůh za nás bere tady a teď – a přesto může to, nač tak toužebně čekáme, jeho ruka milosrdně odsunout v čase mimo náš dosah – možná kvůli nám, možná kvůli potomkům, možná kvůli dějinám – a i tak zůstáváme na jeho dlani, jen jinak, než bychom si představovali.

SKUTKY APOŠTOLŮ, KAPITOLA 15 (NOVÝ ZÁKON)

Dosud nevyjasněná pozice vzájemného vztahu starozákonního židovství a novozákonního křesťanství vyvolává spory a nutnost rozhodnutí – jít spolu, nebo zvlášť? Židovství se již vyjádřilo, nepřijalo novozákonní křesťanství a zapouzdřilo se ve starozákonních hranicích. Novozákonní křesťanství se dosud nedistancovalo od svého nosného náboženského podkladu, nezaujalo jednoznačný postoj – jen se masívně otevřelo pro všechny příchozí bez rozdílu jejich původního náboženského pozadí. Tento jednoznačný příklon k otevřenosti a zároveň nejednoznačná formální náboženská praxe vedly k situaci, která se vyhrotila nejprve v Antiochii a později i na stránkách Nového zákona (např. v epištole Galatským); svým způsobem a jistě subtilněji ovšem místy přetrvala dodnes a v každé generaci se znovu hlásí ke slovu. Do nových křesťanských sborů v Antiochii přicházejí zástupci radikálního starozákonního křídla a vyzývají nedávno pokřtěné křesťany k provedení obřízky, protože bez tohoto vyznavačského připojení ke starozákonnímu izraelskému náboženskému systému prý není jejich víra spasitelná – tedy nepřipojí je k Božímu království, o němž hovořil Ježíš, který je Kristus. Pro zástupce této starozákonně orientované křesťanské frakce je novozákonní křesťanství neúplným, nesvébytným náboženstvím, pouhou odnoží židovství, neoddělitelnou od původní starozákonní látky a jejích základních liturgických požadavků. Při působení Pavla a Barnabáše v oblasti vzniká konflikt – podle obou významných postav novozákonní misie není důvod prosazovat v křesťanství starozákonní vyznavačské prvky, které připojují toho, kdo tak vyznává, formálně k židovství. Nové náboženství není odnož židovství, ale samostatné vyznání, samostatný systém, otevřený a jednoduchý. Střet obou názorových proudů vede ke svolání koncilu, rozsáhlého jednání na nejvyšší úrovni.

Během této jeruzalémské schůzky se širokou účastí se obě koncepce – novozákonní křesťanství jako odnož židovství a novozákonní křesťanství jako samostatné náboženství – spolu utkají. Přes vášnivou diskuzi dochází nakonec jeruzalémský koncil k jednomyslnému rozhodnutí – nově pokřtění se mají zdržet masa obětovaného modlám (tedy nekonzumovat to, co má podle pohanů magický účinek, nepřipojovat se k magickým praktikám), zdržet se krve (opět materiál využívaný v pohanství k magii) a smilstva (kromě morální nepřijatelnosti opět kultický prvek magických rituálů). Novozákonní křesťanské náboženství se, stejně jako židovství, nábožensky vymezuje – úzkostlivě se straní magie, tedy snahy manipulovat božstvem, které jsme si všimli již na začátku Toulek Knihou, ve třetí kapitole knihy Genesis, a která prochází dějinami až k dnešku (všimněme si například boomu, který magie zažívá v dětské a teenagerovské literatuře 21. století).

V dnes přečtené patnácté kapitole jasně zaznělo: novozákonní křesťanství má se starozákonním židovstvím společného Boha a historii, ale liturgicky a vyznavačsky je nastaveno jinak, samostatně, svébytně. Starozákonní vyznání „slyš, Izraeli, Hospodin je náš Bůh, Hospodin jediný“ je transformováno a potencováno do novozákonního vyznání „Ježíš je Kristus“. Židovství i křesťanství má společný obsah, ale různou formu – a tady i tam ta forma obsah občas uzavře, znásilní, znetvoří – a obsah navzdory tomu stejně unikne, pronikne, rozbije formu vždy, když Abrahamův, Mojžíšův, Davidův, Ježíšův, tvůj a můj Bůh zavolá – třeba na koncil, třeba na skupinu, třeba na tebe či na mne.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

TRABANTOVY TOULKY KNIHOU – část 3.

141. O VÝSLEDCÍCH ZA ZÁVORKAMI A ČERNÉM KRÁLI LEŽMO (Dt 28-30 a Sk 12)

142. O KONCI BEZ PENZE A KŘÍŽKU NA FORMĚ (Dt 31-32 a Sk 13)

143. O FEDERÁLNÍM POJIVU A SKANDÁLNÍM KVĚTENSTVÍ (Dt 33-34 a Sk 14)

144. O SLIBECH V ČASOPROSTORU A O ZVLÁŠŤ, KTERÉ JE SPOLEČNÉ (Joz 1 a Sk 15)