Michal Fieber

Slepé okno

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Michal Fieber, 2018

Obálka © Zdenka Gelnarová, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8277-7 (epub)

ISBN 978-80-243-8278-4 (mobi)

Tato kniha vychází ze skutečnosti, ale její postavy jsou většinou smyšlené. Pouze hlavní hrdina je v mnohém autentický, přestože jsem mu přisoudil jinou profesi a funkci, než jaké opravdu měl. Do hlavní dějové linie jsem navíc vložil dvě intermezza, samostatné a krátké detektivní příběhy, které mají se skutečností společného jen málo. Jejich úkolem není nic jiného než poskytnout čtenářům krátký oddech a malou inspiraci pro řešení hlavního případu.

A ještě něco – jako názvy jednotlivých kapitol jsem použil buď doslovné citace, nebo parafráze názvů slavných knih, divadelních her či filmů kriminálního žánru od Anthonyho Berkeleye přes Raymonda Chandlera a Agathu Christie až po George Simenona. Je to vyjádření mého čtenářského obdivu a poděkování za jejich práci.

Současně se však musím omluvit těm svým oblíbencům, na které se nedostalo, protože to by má kniha musela mít dvakrát tolik kapitol a stránek. A já nemám dlouhé detektivky rád.

Autor

Oko je do duše okno.

Mezi slepými jednooký králem.

Co oči nevidí, to srdce neželí.

Česká přísloví

Kapitola první

Čekej do tmy

Strach z života o bílé holi

dokáže člověka zlomit.

Žít ve tmě bojí se každý.

Možná že víc než sebevraždy.

I

Toho dne vzbudil exkomisaře Houdka vyzváněcí tón jeho mobilu ještě za tmy. V první chvíli si myslel, že je to budík, který si nařídil na čtvrtou hodinu, protože chtěl jít na ryby nebo na houby. Vytáhl tedy zpod polštáře svou přeleželou pravou ruku a zatápal po vypínači stojací lampy, která stávala v jeho ložnici na chalupě hned vedle postele. Ale nenahmatal ani vypínač, ani šňůru, ba ani samotnou lampu. Že by se k němu v noci někdo vloupal otevřeným oknem a ukradl ji? Rychle sáhl na noční stolek, kam večer odkládal mobil a peněženku, ale peněženka byla na svém místě. A mobil samozřejmě taky, vždyť slyšel jeho vyzvánění. Zašátral tedy po něm, aby ten protivný budík vypnul, a popaměti stiskl tlačítko. Zvonění sice přestalo, zato se z telefonu ozvaly nezřetelné, od jeho ucha vzdálené zvuky lidského hlasu. Rychle ho tedy přiložil k uchu a rozespale se ohlásil tak, jak byl kdysi zvyklý: „Slyším!“

„To je pan Houdek?“ zeptal se ho nejistě hlas, který patřil ženě.

„Ano. Kdo volá?“ odpověděl pořád ještě dost rozespale.

„Tady oční. Dobrý den, pane Houdku, vy jste k nám měl dnes přijít na injekci. Doufám, že ještě nejste na cestě, nebo snad ano?“

„Ale kdepak. Vždyť je ještě noc.“

V telefonu se rozhostilo ticho, ale jen na chvíli.

„No, jestli vy máte v deset hodin dopoledne ještě noc, tak to vám můžu jen gratulovat. Takže klidně spěte dál a na tu injekci přijeďte až příští týden ve středu ve stejnou dobu. Tedy zase v jednu.“

„Ale proč? Vždyť já bych to dnes ještě klidně stihnul.“

„Vy možná, ale my ne. Máme tu nějaké problémy, které se dneska asi nevyřeší. Takže radši až za týden, ano?“

„Dobře,“ řekl exkomisař, „budu tam.“

Ukončil hovor a nevěřícně upřel zrak na displej. Pro jistotu ještě zavřel levé oko, ve kterém se mu sítnice rozpadala rychleji než v pravém. Tak rychle, že už byl na ně napůl slepý. Ale nepomohlo to. Na šedomodrém pozadí pořád svítilo 10. 05. Vstal, aby vykročil k oknu, jenže to už podle barvy zatažených závěsů viděl, že není na chalupě, nýbrž ve svém nupackém bytě. Stáhl závěsy, vytáhl rolety a zamžoural do letního slunce oběma očima.

O nějakých devět hodin později už věděl i to, jaké problémy v Oftalmologickém centru Makula znemožnily, aby odpoledne dostal do svého postiženého oka injekci, za kterou platil měsíc co měsíc tři tisíce korun, což byla mimochodem téměř pětina jeho důchodu.

„Dnes ráno zemřel v pražském oftalmologickém centru Makula dlouholetý investigativní reportér České televize, čerstvý šedesátník Josef Hlína,“ říkala moderátorka právě ve chvíli, kdy si zapnul televizní noviny, „autor populárního pořadu Stíny Josefa Hlíny. Podle vyjádření dotyčného zdravotnického zařízení zkolaboval po malém chirurgickém zákroku. První pomoc mu poskytl odborný lékař ze sousedního kardiovaskulárního pracoviště, který také po neúspěšných pokusech o jeho resuscitaci přivolal rychlou záchrannou službu. Přes veškerou péči však pacient během převozu do nemocnice zemřel.“

Vzápětí se na obrazovce objevila sestra, která exkomisaři dopoledne volala, a dost neochotně pronesla na kameru: „Je to naprosto výjimečná událost, ze které jsme samozřejmě všichni v šoku!“

Ale exkomisaři Houdkovi to moc přesvědčivě neznělo. Víc by jí věřil, kdyby řekla, že jsou z toho všichni úplně vedle, pryč nebo mimo. Protože před televizními kamerami říká, že je v šoku, skoro každý. I když se se třeba dozví jen to, že si jeho souseda odvedla policie. Šok je prostě módní slovo.

A tak radši televizi vypnul a šel do kuchyně, aby si uvařil kafe, se kterým se pak posadil pod zahradní pergolu, zapálil si k tomu doutníček s vanilkovým aroma a po dlouhé době zase jednou zapnul své mozkové buňky na nejvyšší možný výkon.

II

Exkomisař Karel Houdek si už nějaký čas připadal jako císař František Josef I. Ne že by vládl tak velké říši jako on, ale poslední dobou měl pocity podobné těm, které stárnoucí Habsburk na rakouském trůnu vyjádřil slovy: „V životě jsem nebyl ničeho ušetřen.“

Začalo to vlastně už v mládí, když se nemohl dostat na vysokou školu a musel jít pracovat do výroby. Ale ani když dosáhl požadovaného sblížení s dělnickou třídou, tak to k přijetí na právnickou fakultu nestačilo. Zato k přijetí do Sboru národní bezpečnosti, jak se tenkrát nazývala policie, to stačilo bohatě, a tak se z něj po ukončení základní vojenské služby stal nejprve řadový esenbák a po nějaké době i kriminalista.

Později se vypracoval až na šéfa pražské mordparty, jak se odedávna říká oddělení vražd kriminálky hlavního města, oženil se se svou mladou kolegyní Klárkou, zplodil s ní syna Káju, koupil a přestavěl chalupu v Podještědí a na zahradě zasadil několik stromů. Byl mezi nimi i stříbrný smrk, který jim přivezli příbuzní z USA, když po čtyřiceti letech života v emigraci znovu navštívili zlatou Prahu. Starý příkaz: „Zploď syna, postav dům a zasaď strom!“ tedy více méně splnil, ale pak se mu život nějak vymkl z rukou.

Nejprve ho nadřízení poslali do výslužby a jeho ženu nedávno povýšili a přeložili do Plzně. Naštěstí jí ve městě prazdroje všech piv přidělili služební byt, takže si mohla vzít s sebou i to klackovité stvoření, které vyrostlo vinou nezvládnuté puberty z kdysi roztomilého malého Káji.

Klárka mu sice nabídla, aby se přestěhoval do Plzně s nimi, byt v Nupakách zatím pronajali a získali tak další příjem, ale stárnoucí exkomisař si postavil hlavu. Jako dva hlavní důvody uvedl, že by to měl daleko na chalupu a že by musel hledat náhradu za své pražské doktory, kterých měl už tolik, že za nimi jezdil i několikrát týdně.

Ke všem jeho starým diagnózám totiž přibyly dvě nové – vlastně staronové: zbytnělá prostata a degenerace oční sítnice. Problémy s prostatou měl už dávno, ale zanedbával je. A pokud šlo o jeho oči, nosil bifokální brýle a věděl o tom, že má šedý zákal. Ten mu však v uplynulých letech jeho vidění na dálku paradoxně zlepšil, a tak to nepřeháněl ani s návštěvami očního lékaře. Teprve když se mu jednoho zimního večera při startování auta začalo periferně blýskat před očima, zneklidněl a vyhledal soukromé oční centrum Ikaros, kde mu za pětistovku udělali odborné vyšetření obou očí metodou koherenční tomografie.

„Trpíte degenerací sítnice,“ řekla mu lékařka ve věku jeho ženy Klárky. „Musíte bezpodmínečně začít brát speciální americký preparát Macuhelp, který dokáže oční sítnici regenerovat a chránit a který dovážíme ze zámoří pouze a jedině my, takže ho v žádné lékárně nedostanete. Bohužel, zdravotní pojišťovny ho nehradí.“

„A co stojí ten zázrak?“ zeptal se exkomisař kousavě, protože charakteristika preparátu mu připomněla slogan české policie, která ovšem poskytuje občanům svou pomoc a ochranu zdarma.

„Jednorázové balení, kde je třicet tobolek, šest set korun. Ale našim pacientům nabízíme možnost množstevních slev. Základní balení na měsíc stojí sice šest set, ale tři balení jsou už jenom za patnáct set a půlroční kúra je za dva tisíce čtyři sta korun, takže měsíční dávka vás přijde všeho všudy na čtyři stovky. Bere se jedna kapsle denně.“

Karel Houdek si koupil pro začátek jedno balení. Profesionální deviace jménem podezíravost mu však velela vyhledat ještě jiné oftalmologické zařízení, podstoupit v něm kontrolní vyšetření a výsledky i doporučení následně porovnat.

Jeho volba padla na oční oddělení v poliklinice na okraji Prahy, kam to měl z Nupak slabou půlhodinku cesty. Poliklinika byla sice městská, resp. obvodní, ale současně plná různých soukromých ordinací, jejichž majitelé tam byli pouze v nájmu. A nejinak tomu bylo i v případě někdejšího očního oddělení, kde teď měl svou soukromou ordinaci docent Tuček.

„Nový pacient,“ řekla sestra, když pokládala na lékařův psací stůl exkomisařem vyplněný dotazník. „Pan Houdek. Pojišťovna dvě stě jedenáct.“

„Aha,“ řekl padesátník v bílém plášti, jehož řídké hnědé vlasy byly viditelně na ústupu, zatímco šediny na postupu.

„No tak se u nás posaďte, pane Houdku!“ řekl skoro rozmrzele a ukázal mu na otočnou stoličku na kolečkách. „Co vás k nám přivádí? Potřebujete nové brýle, potvrzení na řidičský průkaz, nebo jen preventivní prohlídku?“

„Mně by zatím stačila pouhá konzultace.“

„Konzultace? Ohledně čeho?“

A tak mu to exkomisař vyklopil. Jak ho po setmění postihují periferní záblesky v očích, jak navštívil oční centrum Ikaros, kde mu udělali něco jako cétéčko očí za pět stovek, aby ho pak postrašili nebezpečím oslepnutí a prodali mu zahraniční potravinový doplněk Macuhelp za dalších šest set korun.

„Prostě bych potřeboval znát váš názor,“ uzavřel svůj monolog Karel Houdek, kterému se, aniž by si to uvědomil, usadil na tváři vysloveně ostražitý výraz, jako kdyby ani nemluvil s očním lékařem, nýbrž s očitým svědkem.

„No,“ začal opatrně docent Tuček, „výroky té kolegyně, které jste mi právě citoval, jsou dost neprofesionální. Ale kdybych vám měl říct víc, musel bych nejdřív zopakovat vyšetření vašich očí. Pokud tedy nemáte snímky na cédéčku. Což asi nemáte. A to by vás ovšem stálo dalších pět set korun. Cena optické koherenční tomografie, kterou pacienti někdy nesprávně nazývají očním cétéčkem, je všude stejná.“

„Nevadí,“ řekl exkomisař. „Mně jde o váš odborný názor.“

„Oukej. Tak to uděláme radši hned.“

Když docent Tuček provedl další vyšetření stavu exkomisařových degenerovaných očí, zadíval se mu do nich tak upřeně, jako kdyby chtěl skrze ona příslovečná okna do duše vyčíst, co jeho pacient ještě snese a co už ne. A výraz jeho tváře Karlu Houdkovi prozradil, že je s výsledkem svého zkoumání celkem spokojený.

„Takže asi takhle,“ řekl lékař uklidňujícím tónem, „v obou očích se vám rozpadá sítnice a máte šedý zákal. Zatím to není žádná katastrofa, ale sledovat se to opravdu musí. Mám pro vás ovšem i dobrou zprávu – dokonce hned dvě. Šedý zákal vám ve svém současném stádiu paradoxně zlepšuje vidění na dálku, takže se klidně obejdete bez brýlí. Ono se to sice po nějaké době zase zhorší, ale pak vám ten zákal můžeme odoperovat. To dneska není žádný problém. A pokud jde o degeneraci makuly, budete užívat potravinový doplněk Okulut, který dostanete v každé lékárně a který je podstatně levnější než to, co vám prodali u Ikarů. Navíc od nás dostanete takzvanou Amsterovu mřížku, na kterou se budete pravidelně dívat a kontrolovat si tak stav své sítnice.“

A hned nato mu onu mřížku vytištěnou na papírové kartě formátu A6 vlastnoručně podal a spolu s ní i vizitku, na které stálo:

doc. MUDr. Tomáš Tuček

Poliklinika Jižní Město, oční oddělení

U plaveckého bazénu 11

tel. 233 374 510

mobil: 728 782 581

e-mail: ocnitucek@seznam.cz

Ordinační hodiny Po, St, Pá 13–18 Út, Čt 9–13

„Dokud budou linky Amsterovy mřížky přímé a stabilní, nic akutního se neděje,“ dodal, „ale kdyby se vám začaly před očima vlnit, hned mi zavolejte!“

V tu chvíli pocítil exkomisař cosi jako převrácené déjà vu. Něco podobného přece kdysi říkával neochotným a zapomnětlivým svědkům on sám. Takže když se s docentem Tučkem loučil, pronesl slova, která říkával i tenkrát: „Děkuju vám! Moc jste mi pomohl.“

III

Ale byla to jenom zdvořilostní fráze. Pravda to nebyla. Pravda vypadá jinak. Docent Tuček exkomisaři Houdkovi nijak zvlášť nepomohl, protože jeho diagnóza byla v podstatě stejná jako diagnóza lékařky z Očního centra Ikaros a prognóza jakbysmet. Jen navržená terapie se lišila, respektive doporučený preparát, který měl postavit jeho kolabující sítnici na nohy. A to nejspíš jen proto, že se upsal jiné farmaceutické firmě.

Exkomisaře by docela zajímalo, kdo dává svým vzorným spolupracovníkům z řad tuzemských lékařů a lékárníků lepší benefity. Osobně by byl vsadil na amerického výrobce preparátu Macuhelp, pro kterého by občasné pozvání nejúspěšnějších prodejců a propagátorů jeho přípravku někam do Las Vegas, Hollywoodu či Arizony byla jistě brnkačka. Navíc českým uším znějící jistě mnohem lákavěji než nějaký Davos nebo Riviéra.

A protože Macuhelp si už koupil, začal ho brát a na Okulut se vykašlal. Občas se koukl na Amsterovu mřížku, ale její vertikální i horizontální čáry byly rovné, jako když střelí. A dokonce se vyplnila i Tučkova prognóza – na dálku viděl čím dál tím líp. Ještě nedávno nosil na ryby speciální brýle s dioptrickým skly a sklápěcími antireflexními kryty, aby viděl nejen pod hladinu, ale i na své umělé mušky plovoucí po ní, jenže teď už nemusel. Teď už mu stačily obyčejné antireflexní brýle bez dioptrií.

Když se však po půl roce dostavil na další kontrolní OCT, docent Tuček po jeho skončení trochu nespokojeně konstatoval, že by to mohlo být lepší, načež se svého pacienta podezíravě zeptal, jestli bere Okulut opravdu denně. Exkomisař statečně zalhal, že ano.

„Tak ho berte dvakrát denně! Ráno a večer,“ řekl docent Tuček a objednal ho na další kontrolu za šest měsíců. V recepci ho blondýna, která vypadala, jako kdyby si sem odskočila z přehlídkového mola, s úsměvem obrala o dalších pět stovek, načež ho vypustila na ulici mezi všechny ty krásné mladé a zdravé lidi, co šli stárnoucímu exkomisaři poslední dobou čím dál tím víc na nervy.

O čtyři roky později, na přelomu října a listopadu, se Karlu Houdkovi při muškaření na Ohři pod Nechranicemi zapletly nohy v neoprenových brodičkách do porostu vodních rostlin tak, že upadl a šel pod vodu. Když se po pár minutách konečně vyhrabal z řeky na břeh, stáhl se sebe neopreny, vylil z nich vodu, načež se jen v ponožkách dovlekl ke svému autu, rozhlédl se kolem sebe, pak se rychle svlékl donaha, brodicí kalhoty, mokré oblečení a muškařský prut naházel do vozu, vklouzl za volant, nastartoval a rozjel se směrem na Žatec a Prahu.

Sice si zapnul topení, ale to ve dvanáct let starém Chevroletu Matiz fungovalo už jen bídně, a tak, než dorazil domů, stačil nastydnout. Napustil si do vany horkou vodu, uvařil si pořádný grog, který pak ve vaně pomalu upíjel, jenže to všechno nebylo nic platné. Ve dvě hodiny v noci ho probudila taková zimnice, až drkotal zuby, a rtuť ve starém, novými předpisy zakázaném teploměru mu ukázala skoro čtyřicítku. Už měl v ruce dva paraleny a čaj, když si uvědomil, že večer do sebe nalil ve formě grogu skoro půl litru rumu a že by si taky mohl zlikvidovat játra, a tak se spokojil s čtyřstovkovým ibalginem. Omotal se mokrým studeným prostěradlem, převázal ho dávno nepoužívaným igelitovým ubrusem a s tím improvizovaným Priessnitzovým zábalem na nahém těle si zalezl zpátky do postele, přikryl se třemi dekami a usnul, jako když ho znovu do vody hodí. Po dvou hodinách se vzbudil ve srolovaném igelitu na doslova promočené matraci a teplota, stejně tak jako zimnice, byly pryč.

Poslaly však za sebe náhradníka – těžký zánět průdušek. Antibiotika ho, pravda, do týdne zlikvidovala, ale ten šmejd se exkomisaři za čtrnáct dní zase vrátil a to se během následující zimy opakovalo ještě dvakrát. Kašlal tak strašně, až se mu dělaly mžitky před očima, a někdy měl pocit, že se mu z toho musí utrhnout srdce anebo prasknout nějaká céva v mozku.

Po jednom z takových záchvatů kašle si začal mnout levé oko, před kterým se mu dělaly mžitky, že skoro neviděl, ale mžitky ne a ne zmizet. Vzal do ruky svou Amsterovu mřížku, kterou poslední dobou zanedbával, a zadíval se na ni. Bylo to, jako kdyby se podíval do plechovky plné dešťovek, na které v dětství pytlačil pstruhy. Vodorovné i svislé linky se kroutily a proplétaly jako žížaly, a když si zakryl pravé oko rukou, ztratily navíc svou zdravou barvu, jako by se už bůhvíjak dlouho koupaly v kalné dešťové kaluži.

Vyděsil se a vytočil číslo oční ordinace, nedávno přestěhované z Jižního Města do věžáku na Pankráci a přejmenované na Makucentrum, aby se objednal na kontrolu.

„Ale já vás tady už mám objednaného na desátého května,“ řekla slečna recepční, která se do pankráckého mrakodrapu přestěhovala spolu s ordinací a jejím šéfem. Exkomisař v jejích slovech správně vycítil nevyslovenou výtku, a tak řekl až nezvykle pokorně: „Já vím, ale začal jsem mít problémy s levým okem a kontrolní mřížka, kterou jsem u vás svého času dostal, se mi vlní před očima jako bajadéra.“

„Baja co?“ zeptala se se neviditelná krasavice na druhém konci drátu, protože exkomisař volal z jedné pevné linky na druhou.

„Bajadéra. To je orientální břišní tanečnice.“

„Ale ne!“ řekla recepční. To přirovnání ji trochu vyděsilo. „A kdy by se vám to tak hodilo? Mám tu jeden volný termín hned zítra ráno, to znamená v osm hodin, protože jedna pacientka svou návštěvu zrušila, anebo až příští úterý, kdy byste mohl přijít buď v deset, nebo ve třináct, eventuálně v patnáct hodin.“

„Beru ten zítřek v osm ráno,“ řekl exkomisař navzdory vědomí, že bude muset vstávat před šestou, protože jeho ranní exhumace mu trvala čím dál delší dobu a na Pankrác to měl skoro hodinu cesty. „Děkuju vám moc.“

„Nemáte vůbec zač! Už to sem píšu,“ prohlásila slečna recepční s přehnaným nadšením a Karel Houdek uslyšel, jak vyťukává jeho jméno do počítače. Přišlo mu to jako Pochod padlých revolucionářů, který se kdysi hrával na pohřbech politiků a státníků.

IV

Docent Tuček se díval na monitor svého počítače a tvářil se přitom ustaraně, ale současně spokojeně. Jako člověk, na jehož pesimistickou prognózu právě došlo.

„Dobře, že jste hned přišel,“ pochválil ho. „To levé oko se vám rapidně zhoršilo. Kdyby se s tím nic nedělalo, špatně by to dopadlo.“

„A co se s tím dá dělat?“ zeptal se znejistělý exkomisař.

„Injekce do oka. Sedm až osm ročně. Jiné řešení bohužel není.“

Představa, že mu bude někdo píchat injekční jehlu do oka, způsobila, že se exkomisař otřásl, jako kdyby na něj sáhla smrt rukou v gumové rukavici. Docentu Tučkovi to nemohlo uniknout.

„Nemusíte se toho nijak bát. Je to jen takový malý chirurgický výkon, který se dělá v lokální anestezii a ultratenkou jehlou, takže to sotva ucítíte. Ale je tady jiná nepříjemnost. Zdravotní pojišťovny tenhle zákrok nehradí.“

„Aha,“ řekl exkomisař zaraženě. „A kolik takový zákrok stojí?“

„Tři tisíce.“

Ta informace exkomisaře zaskočila. Pobíral sice na české poměry relativně slušný důchod, protože si léta platil sociální pojištění i z honorářů za svou literární činnost, ale i tak to byla ve srovnání s německými či rakouskými důchody bída s nouzí. A svou soukromou detektivní praxi ukončil už před dvěma roky, takže si rozhodně nemohl moc vyskakovat.

Docent Tuček si jeho zaváhání samozřejmě povšiml – na rozdíl od svých pacientů měl zrak jako rys – a vzápětí dal najevo nemalé pochopení: „Já vím, je to dost peněz, ale věřte mi, že je to pořád ještě pod cenou, kterou před pár lety hradila pojišťovna. Bohužel, pacientů s degenerací sítnice přibývá geometrickou řadou, takže pojišťovny začaly uvedenou terapii proplácet jen u pacientů s minimálně poloviční ztrátou zraku. A to vy bohužel, nebo spíš bohudík, ještě nejste.“

Exkomisař se nad tím hluboce zamyslel, ale už teď ho bolelo mezi ušima jako toho starého indiánského náčelníka ve filmu Malý velký muž.

„No dobře,“ řekl po chvíli, „co se dá dělat. Budu si muset utáhnout opasek. Konec konců, neškodilo by mi trochu zhubnout. A kdy bych s tím měl asi tak začít?“

„Co nejdříve! Jinak byste na to oko mohl brzy oslepnout. A po čase i na to druhé.“

„Chápu. Kdy na to mám tedy přijít?“

„Nejbližší termín máme příští čtvrtek a začínáme vždycky v jednu hodinu. Tři dny před výkonem a tři dny po něm si budete kapat do levého oka antibiotikové kapky, které vám předepíšu – ráno i večer jednu – a tři dny potom se musíte vyvarovat jakékoli činnosti, při které byste si mohl zanést do oka nějakou infekci. Hlavně nesmíte chodit do bazénu, sauny a tak podobně. A ještě něco. Sestra v recepci vám dá dotazník, který si doma v klidu vyplníte a přinesete ho s sebou. Jinak by ho s vámi musela vyplňovat na poslední chvíli tady. Takže, pane Houdku, ve čtvrtek třiadvacátého dubna se zase uvidíme!“

Exkomisař si uložil do peněženky recept, který mu docent Tuček vytiskl na počítačové tiskárně, a odporoučel se. V recepci musel počkat, až recepční dotelefonuje, takže měl možnost si ji pořádně prohlédnout. Byla to po všech stránkách kočka, i když vylepšená imidžmejkrem a plastickým chirurgem. Docent Tuček o ní mluvil jako o sestře, jenže exkomisař nevěděl, jestli měl na mysli ošetřovatelku nebo svou nejbližší příbuznou. Nevypadala ani na jedno, ani na druhé.

A protože si všimla, jak si ji předtím prohlížel, přidala mu, když konečně dotelefonovala, k dotazníku i zářivý úsměv. Ukázala v něm své dokonale rovné a bílé zuby, které si v ničem nezadaly s chrupem hollywoodských hvězd. Karel Horák by se byl vsadil, že to jsou implantáty – jeden za třicet až čtyřicet tisíc korun. Docela by ho zajímalo, kdo jí je asi tak platil.

A tak začal na ty krajně nepříjemné injekce docházet. Už po první z nich měl pocit, že na opíchané oko vidí o něco líp než předtím, ale pak sám sebe přesvědčil, že je to nejspíš sugesce, takže při příští kontrole na otázky docenta Tučka, jak se cítí a vidí, odpověděl, že normálně a stejně. Nechtěl rozmnožit řady pacientů, které uzdraví pouhá víra v jejich lékaře a zdánlivě všemocnou medicínu.

Ale už po třetí injekci si musel přiznat, že prostě vidí líp. Kontrolní mřížka se mu před očima přestala kroutit jako plechovka dešťovek a bílé pruhy na silnicích a dálnicích ztratily svůj pohyblivý hrb. I barvám se začal vracet jejich původní jas a rozpoznatelnost.

„Je to lepší, pane docente, jednoznačně,“ řekl. „Už se nemusím na semaforech přesvědčovat, jestli svítí červená, nebo oranžová podle jejich polohy a plná čára na dálnici mi přestala připomínat užovku na útěku.“

„To rád slyším,“ řekl docent Tuček na druhé straně přístroje snímajícího jeho oční sítnice. „Bohužel to neznamená, že by vaše oko bylo vyléčené. Rozpad sítnice se úplně vyléčit nedá. Dá se jen zlepšit, nebo alespoň zastavit. Takže v injekcích budeme zatím pokračovat jednou měsíčně, a teprve když to půjde takhle dobře i nadále, tak po půl roce přejdeme na dvouměsíční interval a uvidíme. A od pravidelných kontrol do té doby upustíme, takže ušetříte aspoň těch pět set za ó cé té. To je pro vás jistě dobrá zpráva. Ale předtím vám ještě uděláme kontrolní angiografii a po ní možná i laser. Pak budeme moudřejší…“

V

Na plánovanou angiografii dorazil koncem května, v den, na kterém se dohodl s přitažlivou recepční. Jindy čekárna praskala ve švech, kolik pacientů – většinou v pokročilém důchodovém věku – v ní čekalo, ale tentokrát tu byli všeho všudy čtyři.

Celý výkon začínal lokálním umrtvením, které prováděly sestry opakovaným kapáním anestetika do očí, a pokračoval natahováním aseptických návleků přes šaty a boty a čepečků na hlavu. Vzápětí pak sestry odváděly připravené pacienty nebo pacientky (ženy měly mezi nimi vždy početní převahu) do chirurgického sálu, aby je tam uložily na operační stůl, kde jim lékařka ultratenkou jehlou aplikovala do oka příslušné farmakum. Celé to trvalo všeho všudy pár minut. Pak sestry pomohly pacientům zase ven, odstrojily je a se zalepenýma očima je posadily zpátky do čekárny, kde čekali na odvoz domů, který si ovšem museli zajistit sami.

Pro exkomisaře jezdila zpočátku jeho žena Klárka. Přijížděla kvůli tomu až z Plzně, což jí pochopitelně komplikovalo život, protože si musela brát v práci náhradní volno nebo dovolenou. Karel Houdek se proto cítil provinile a ten pocit nijak nezmírňovalo vědomí, že se jedná o obvyklou reakci starých a nemocných lidí, kterým je trapné být na obtíž druhým. Spíš naopak. Příliš mu to připomínalo fakt, že i on už zestárnul až k občasné nemohoucnosti. A protože na základě tří předchozích zkušeností dospěl k závěru, že by dokázal řídit i se zalepeným levým okem, tentokrát Klárce o vyšetření, na které měl jít, neřekl, dojel si svým autíčkem Chevrolet Matiz, o kterém mluvil jako o Matýskovi, až na parkoviště před čestlickým hypermarketem Albert a odtud se dopravil do Makucentra autobusem a metrem. Na zpáteční cestě se chtěl ještě zastavit na Opatově v kavárně Luccafé, dát si tam dvojité espreso a zapálit si k němu doutníček. To by bylo, aby po takovém dopingu nezvládl odřídit svého Matýska ty tři kilometry do Nupak!

Prošel recepcí, vešel do čekárny, kde seděl jeden muž v Kristových letech a dvě ženy ve věku mezi přechodem a důchodem, ale sotvaže se posadil do rohu, otevřely se dveře sesterny a jedna z obou ošetřovatelek vyváděla do čekárny stařenku minimálně osmdesátiletou, která měla francouzské hole a sotva se vlekla.

„Chvilku strpení, pane Houdku!“ řekla, když starou paní usadila hned proti němu, „pan docent tam má pacienta. Jakmile s ním bude hotový, zavolám vás. Dneska nebudeme rozkapávat, zato dostanete do žíly kontrastní látku. Zatím vám přinesu takové poučení, které si přečtete a pak podepíšete. A kdybyste se potom nudil, můžete dát řeč tady s paní. Ona si ráda popovídá, že mám pravdu, paní Piskáčková?“

„Cože?“ řekla stará dáma a přiložila si pootevřenou dlaň k uchu jako naslouchátko.

„Říkám, že si tady s panem Houdkem určitě ráda popovídáte!“ zvýšila sestra hlas.

Dáma se trochu nejistě podívala, na koho že to sestra ukazuje hlavou, a pak nejistě řekla: „Ale dyť já toho pána neznám.“

„No, teď už ho znáte. Je to pacient jako vy. A umí bejt zábavnej, to my už víme, že je to tak, pane Houdku? On už vám to čekání tady určitě zkrátí. Kdy pro vás vůbec přijedou?“

„Ve tři,“ řekla stará paní třesoucím se hlasem. „Kolik teď vlastně je?“

Sestra se otočila ke dveřím, protože v sesterně visely na zdi hodiny, ale to už se exkomisař ujal role, kterou mu sestra přisoudila, a řekl: „Jedna hodina a čtyři minuty.“

„Kolik?“ zeptala se stará dáma s dlaní u ucha.

„Jedna,“ houkla na ni sestra. „To se ještě načekáte.“

„A nemůžete někomu zavolat, aby pro vás přijeli dřív?“ zeptal se exkomisař.

„Cože?“

Karel Houdek zopakoval svou otázku o pár decibelů hlasitěji.

„Já nemám telefon,“ řekla stará dáma roztřeseně a exkomisař si nebyl jistý, jestli se jí hlas chvěje věkem, nebo polykanými slzami.

„Já ano. Jestli chcete, tak vám ho půjčím.“

„To jste hodnej, ale já bych na ty čísla stejně neviděla.“

„Tak mi je nadiktujete, já je vymačkám a pak vám mobil předám. Tedy pokud si pamatujete číslo, na které byste potřebovala zavolat.“

„To jo, to si pamatuju. Paměť mi slouží chvála bohu dobře. To jenom oči, uši a nohy mi vypovídají službu. Ale ona má pro mě přijet dcera a ta je až do půl třetí v práci. Já jí nechci přidělávat starosti. Už jich má se mnou takhle dost. Já u ní taky bydlím, víte? A nemá to se mnou lehký.“

„Rozumím. Já se vám nechtěl vnucovat, omlouvám se.“

„Není proč. Myslel jste to dobře, ale to víte, se starou a nemocnou bábou jsou jen potíže.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Kapitola první