Milan Hes

Promluvili o zlu

Holocaust mezi dějinami a pamětí…

Nakladatelství

Epocha

Milan Hes

Promluvili o zlu

Holocaust mezi dějinami a pamětí…

Milan Hes: Promluvili o zlu

Copyright © Milan Hes, 2013

Cover © Helena Jiráková, 2013

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2013

ISBN (ePub) 978-80-7425-955-5

ISBN (mobi) 978-80-7425-956-2

ISBN (PDF) 978-80-7425-957-9

„Z tábora jsme vyšli obnažení, vyrabovaní, vyprázdnění a dezorientovaní – a trvalo dlouho, než jsme se opět naučili každodenní řeč svobody. Užíváme ji ostatně ještě dnes s pocitem nepatřičnosti a bez opravdové důvěry v její platnost.“

Jean Améry

Úvod

Předkládaná práce si klade za cíl nahlédnout vzájemný vztah mezi dějinami a pamětí, a to s důrazem na didaktické využití paměti přeživších šoa.[1] Paměť je zde pojímána jako fenomén, který může významnou měrou napomáhat k utváření historického vědomí. Není tak představována jako konkurence, či dokonce hrozba pro odbornou historiografii, ale naopak jako vazba k minulému, se kterou lze při poznávání dějin smysluplně spolupracovat. Paměť dokáže přinášet svébytné pohledy na proběhlé historické události, nezřídka poodkrývá témata doposud skrytá či tabuizovaná, umožňuje do veřejně sdíleného vztahu k minulému vstupovat jedincům a skupinám z řad dlouhodobě mlčících či přehlížených.

Vycházíme z toho, že paměť přeživších šoa je výrazným příkladem generační paměti, který by neměl upadnout v zapomenutí. V českém prostředí byl sice jistý zájem o vzpomínky přeživších patrný ihned po skončení války, celospolečensky rozšířeným jevem se však stal (s krátkou výjimkou šedesátých let) až v posledních dvou desetiletích. Do určité míry jsme svědky procesu, který v západoevropském a severoamerickém prostředí započal již před více jak padesáti lety a vrcholil přibližně v devadesátých letech 20. století. Pozornost, jež začala být věnována vzpomínkám přeživších šoa, představuje jeden z nejdůležitějších důvodů, který ve svém důsledku vedl k všeobecnému nárůstu obliby fenoménu paměti.

V textu není sledována pouze otázka narůstajícího zájmu o paměť. Rovněž jsou připomínány četné snahy historickou paměť ovládat, dezinterpretovat a zneužívat k nejrůznějším (převážně politickým) cílům. Mezi typické příklady často účelového nakládání s pamětí, kterým je věnována zvláštní pozornost, patří zacházení s pamětí šoa. Obzvláště v komunistických režimech se dlouhodobě jednalo o téma, které patřilo mezi soustavně přehlížené a potlačované. I z tohoto důvodu nenacházela v Československu podstatná část přeživších odvahu vystoupit se svými prožitky na veřejnost. Očití svědci šoa tak často nevyprávěli o svých zážitcích ani v rodinném prostředí a obvykle se odhodlali poskytnout svědectví až po změnách, které započaly v listopadu 1989.

V knize jsou nejprve analyzována svědectví pamětníků, kteří o svých zkušenostech pojednali v autobiografickém textu. Po nich následuje interpretace svědectví těch přeživších, kteří se jako narátoři aktivně podíleli na konkrétním orálně historickém projektu. V obou případech je pozornost věnována rovinám pamětníkova vyprávění, ve kterých se zabývá vztahem k vlastní paměti a vzpomínání. Uvědomujeme si totiž, že ačkoli jsou tyto vrstvy paměti její podstatnou součástí, zpravidla se v běžně zveřejněných svědectvích objevují jen v minimální míře. Tematicky se tedy jedná především o popis obtíží a překážek nejrůznějšího charakteru, jež podle vypravěče akt vzpomínání provázely nebo ho podstatnou měrou komplikovaly. Jako velmi důležité se rovněž ukazuje i pamětníkovo zamyšlení nad případným potlačením vzpomínky na prožité. Cenné jsou také postřehy, které poodhalují motivaci k zaznamenání vlastních vzpomínek. Svědkovo případné přemítání nad významem „aktuálně“ zachycených vzpomínek pro něj samotného, jeho blízké a další možné příjemce mediálního sdělení nám nabízí možnost hodnotit na svědectvích pamětníků nejen ryze dějinný obsah vzpomínek, ale také jejich stejně důležitou rovinu současnou. Interpretace audiovizuálních svědectví pamětníků je tak v našem případě převážně zamyšlením nad charakterem vzpomínání konkrétních osob, které prošly hrůzami šoa.

Svébytný prostor v předkládaném textu zaujímá úvaha nad tím, jaké možnosti poznávání minulosti může pro historiografii, didaktiku dějepisu i širokou veřejnost přinášet konkrétní archiv vizuální historie. Text se snaží názorně ukázat to, jak se moderní úložiště elektronických dat může stát nejen skutečně živým místem paměti, ale rovněž funkčním edukačním prostředím. Ti z přeživších šoa, kteří se nakonec rozhodli poskytnout svědectví, to často učinili také proto, aby nabídli možnost poučení následujícím generacím.

Přes aktuálnost tématu historické paměti šoa je třeba konstatovat, že v českém ani slovenském prostředí neexistuje doposud v didaktice dějepisu významnější práce, která by se detailněji věnovala otázkám rozboru „charakteristických znaků“ autobiografické paměti. Předkládaná kniha chce být alespoň skromným příspěvkem k této otázce. Ráda by se také ve vztahu ke sledované problematice stala podnětem k dalším mezipředmětovým bádáním i jistou nabídkou konkrétního využití audiovizuálního svědectví pamětníka šoa jako školního historického pramene. S velkou pravděpodobností se totiž i v námi předkládaném případě ukazuje, že tento druh „historické informace“ je pro současné žáky a studenty velmi atraktivní a blízký.

V nejobecnějších rovinách pojetí kolektivní paměti vychází předkládaná studie především z textů francouzského sociologa Maurice Halbwachse a německého egyptologa Jana Assmanna. Při řešení otázky narůstajícího zájmu o historickou paměť se opírá o myšlenky polského historika Marcina Kuly a již zmíněného Jana Assmanna, jehož kniha „Kultura a paměť“ se stala rovněž cennou inspirací k vymezení pojetí školního historického pramene. Při sledování možností využití oral history a audiovizuálního svědectví v edukačním prostředí nachází práce oporu zejména v přístupech anglického historika Roberta Stradlinga a slovenského didaktika Viliama Kratochvíla. Dodejme, že v souvislosti se zde představovaným chápáním pojetí didaktiky dějepisu, v rámci kterého je pojednáno o sledovaném tématu historické paměti šoa, se rovněž ukázaly jako velmi podnětné úvahy historika a didaktika Zdeňka Beneše.

1. kapitola

Paměť a dějiny

„Paměť je lidskou schopností podržet některé prvky minulosti;základem vztahu k minulosti je proto paměť.“

Tzvetan Todorov

Položme si v úvodní kapitole nejprve otázku, jaký je vztah mezi dějinami a pamětí? Německý egyptolog Jan Assmann, na jehož teoretické úvahy bude v následujících pasážích textu poměrně často odkazováno, přišel s tezí, jejímž jádrem je tvrzení o tom, že „současný“ bouřlivý zájem o paměť vede ke změně humanitní vědy jako takové. K této otázce uvádí: „…kolem pojmu vzpomínky (se) buduje nové paradigma věd o kultuře, které umožní pohlédnout na rozmanité kulturní fenomény a oblasti – umění a literaturu, politiku a společnost, náboženství a právo – v nových souvislostech.“[2]

1.1. Minulost v dějinách, minulost v paměti

V duchu výše citovaného Assmannova vymezení tedy nemá smysl proti sobě ostře stavět „pravdu historické vědy“ a „pravdu subjektivně laděné reflexe autobiografického vyprávění,“[3] prostřednictvím kterého je vždy vzpomínka realizována. Naopak by tato spjatost historie a paměti měla být obzvláště pro historii něčím samozřejmým, cenným a obohacujícím. Možná je to v duchu slov Georga Didi-Hubermana pro historika celkem zásadní rozhodnutí vzít na vědomí, že paměť je smysluplným východiskem našeho „žitého vztahu k dějinám“[4] a k soustavnému poznávání minulosti. Je také podle Didi-Hubermana důležitou skutečností, že paměť je zakotvena v přítomnosti vzpomínajícího. Ovšem ani dějiny nereflektujeme z jiného časového rozměru, než je naše současnost. Oba přístupy se v zásadě prostupují. Jsou si blízké. „Je to pamäť, ktorej sa historik dovoláva a skúma ju, nie presne minulosť. Nejestvuje iná história ako memoratívna a mnemotechnická: povedať to je sice samozrejmosť, znamená to však nechať preniknúť vlka do košiara vedeckosti. Pamäť je totiž psychická vo svojom fungovaní a anachronická vo svojich účinkoch montáže, rekonštrukcie alebo precedenia času. Nemôžeme akceptovať memoratívny rozmer histórie, abysme zároveň neakceptovali jej zakotvenie v nevedomí a jej anachronický rozmer,“[5] konstatuje Georges Didi-Huberman. Je pravděpodobné, že ve výše uvedené charakteristice Didi-Huberman jasně pojmenoval obtíže, pro které řada historiků může mít nepřekonatelný „problém“ paměť jako vztah k minulému vůbec přijmout.

Paměť by neměla být obcházena laiky ani odborníky. „Poznání minulosti bez ohledu na to, jak malé může být, vždy začíná pamětí,“[6] upozorňují historičky Joyce Applebyová, Lynn Huntová a Margaret Jacobová. Historie se podle výše uvedených autorek knihy „Jak říkat pravdu o dějinách“[7] vlastně nikdy od paměti a vyprávění úplně nevzdálila. Jde spíše o uvědomění si prvků, které mají společné. Jako konkrétní příklady těchto spojitostí historičky uvádějí: „Tak jako sama paměť má také každé historické dílo strukturu děje zahrnující počátek, střední část a konec.(…) Navzdory ústupu velikých vyprávění si historie nadále uchovává silně vyprávěcí podobu, a to dokonce i v těch nejspecializovanějších monografiích ze sociální a kulturní historie.“[8]

Domníváme se, že v případě paměti a historie by mělo více jít o vzájemné „smíření“ a spolupráci těchto dvou pohledů. Například Françoise Mayer celkem často v knize „Češi a jejich komunismus“[9] ani nepoužívá striktního odlišení mezi pojmy dějiny a paměť a raději volí „souborné“ označení „vztah k minulosti.“[10] Podle francouzské historičky se jedná o „vztah, který skupiny i jedinci udržují s ´tím, co bylo dříve´, o čemž si společně vytvářejí představu.“[11] Nebylo by pochopitelně nijak správné (ani principiálně demokratické) podřídit paměť historii, pohltit ji a tvrdit, že teprve pod „dozorem historie“[12] se paměť stává alespoň částečně použitelnou alternativou našeho pohledu na minulost. Jak také trefně ke vztahu dějin a paměti napsal filozof Tzvetan Todorov: „…i ze samotného hlediska hledání pravdy není paměť prostě historií se slevou, hrubým materiálem, který je nepoužitelný, dokud není vytříděn historickým sítem.“[13]

Pochopitelně bychom Todorovovu výroku mohli ihned oponovat. Nabízí se například úvaha francouzského historika J. Le Goffa, který naopak tvrdí, že paměť je vlastně jen „surovinou historie“, kterou vědec pečlivou prací dokáže vytřídit, analyzovat a celkově použít. „Příliš upřednostňovat paměť znamená ponořit se do nezvladatelného proudu času.“ „Historie musí paměť objasňovat a pomáhat jí opravit její omyly,“ dodává Jacques Le Goff.[14]

Stejně striktně odděluje paměť od historie[15] rovněž i český politolog Pavel Barša, když upozorňuje na to, že paměť je v „daleko větší míře odrazem praktických požadavků přítomnosti než teoretických kritérií pravdy o minulosti.“[16] Oněmi současnými motivy, které živí paměť a vedou ji k veřejnému vystupování, míní Pavel Barša především „politické zájmy“ konkrétních skupin, které s využitím paměti chtějí posílit své postavení, upevnit sociálně potřebné „vědomí my“, uspokojit své kulturní potřeby nebo získat ekonomický profit. Jedná se podle Barši o přivlastňování si interpretace minulosti, která je pro danou kolektivní paměť žádoucí a tedy politicky výhodná. Navíc s odkazem na „průkopnickou práci“ Maurice Halbwachse[17] upozorňuje Pavel Barša na to, že historie může být jediná (univerzální). V případě paměti však tuto charakteristickou vlastnost prakticky nalézt nemůžeme. Paměť je ze své podstaty pluralitní. Pavel Barša k tomuto uvádí: „…existuje tolik pamětí, kolik existuje lidských skupin.“[18]

Spíše je z námi zastávané pozice k problematice kolektivní paměti inspirativní, aby si vzájemně „pohledy“ historie a paměti vypomáhaly, a především se respektovaly. Historie může právem tvrdit, že na rozdíl od paměti disponuje vědecky objektivnějšími metodami práce, používá pojmosloví, které je možná přesnější, a především mnohdy starší apod. „Obhájci paměti“, jako například Frank Ankersmith, tvrdí, že ona větší „rozvolněnost“ komunikace nemusí být v případě paměti automaticky nevýhodou, která nám brání v hodnotné výpovědi o minulém.[19] Právě u citlivého tématu židovské minulosti z časů druhé světové války se opakovaně objevuje názor, že prožitek obětí a přeživších nelze rekonstruovat z dochovaných písemných pramenů a je nutně zapotřebí vyjít z paměti deníků, memoárů či vyprávění. Je pochopitelné, že argumentační síla tohoto názoru je mnohdy posilována ze strany samotných přeživších. Mají totiž ve velké části pocit, že jejich zkušenost je běžnou prací historiků nezachytitelná. Někteří přeživší studují historiografii šoa, sledují dokumentární filmy, ale přesto mají dále přetrvávající pocit, že vše podstatné rozhodně nezaznělo a vlastně ani zaznít nemohlo.

Nejsme ani jednoznačně přesvědčení, že by paměť byla ve srovnání s historií mnohem více náchylná stávat se obětí manipulace, jejímž cílem je hrubě zkreslit náš pohled na minulost. Toto nebezpečí hrozí historii bohužel rovněž. Naopak se domníváme, že historie a paměť mají i přes pochopitelné vzájemné odlišnosti hodně společného. Tzvetan Todorov ke shodným rysům historie a paměti dodává: „Zobrazení světa, ať už je provádí paměť nebo historie, je však vždy výsledkem analýzy a selekce; [20] rozdíl obou spočívá pak spíše ve způsobu analýzy než v její přítomnosti nebo nepřítomnosti.“[21] Navíc „pravda historie“ není svou povahou vždy a za všech okolností pravdou vědeckou tedy „důvěryhodnější“. Ať již máme na mysli například přírodní zákony, definice práva či poučky z oblasti heraldiky, které čas od času historik při své práci využije, historické usuzování se stejně vždy neopírá o pravdu přesně měřitelného světa. Jeho zdrojem naopak velmi často bývá podle historika Paula Veyna „běžný žitý život“, v kterém se dějiny historiografie nacházejí spolu s pamětí. Tato skutečnost činí kategorie historie a paměti velmi blízkými.[22]

Bohužel v minulosti často docházelo k tomu, že vzájemná vazba mezi historií a pamětí byla narušena. „Toto vytržení paměti dobyvačným a vykořeňujícím tlakem historie jako by způsobovalo zjevení: rozlomení velmi starého pouta totožnosti, konec toho, co prožíváme jako samozřejmé: shody historie a paměti,“[23] konstatuje nad mnohdy ne příliš fungující kooperací historie a paměti Pierre Nora.

Obdobně upozorňuje na rizika účelové záměny vzpomínky za dějiny filozof Břetislav Horyna. Ke zmiňovanému problému uvádí: „Pokud ale vzpomínku nahradíme její vědeckou preparací, tzn. postavíme na její místo ´dějiny jako vědu´, vyvstane před námi známý obraz dějin psaných vítězi. Jím znázorňujeme, že jsme uzpůsobili svou anamnetickou kulturu účelové selekci a nyní uchováváme v paměti jen něco, zatímco mnoho jiného vydáváme v zapomnění.“[24] Paměť je vlastně v situaci nechtěné síly, která může „vítězům“ narušovat monopol moci. Je proto vhodnější ji ovládnout, respektive ji neposkytnout potřebný prostor k existenci.

O dopadech nepřirozené dominance dějin nad pamětí se zmiňuje v knize „Čas a vyprávění“ francouzský filozof Paul Ricoeur. Na rozdíl od Břetislava Horyny však důsledek takového stavu hodnotí především z pohledu historie jako vědy. Jaké by bylo dějepisectví bez „kontaktu“ s pamětí, táže se Paul Ricoeur. „Historiografie totiž může být i bez paměti, pokud ji pohání pouhá zvědavost. Pak směřuje k exotismu…“[25]

Vždyť právě na základě vyprávění svědků událostí vznikala první historická díla, která se v evropské tradici vůbec objevila.[26] Paměť a dějiny v „počátcích“ celkem přirozeně spolupracovaly, konstatuje v předmluvě knihy „Paměť a dějiny“ francouzský historik Jacques Le Goff. „Historie tedy byla nejprve vyprávěním, líčením toho, kdo mohl tvrdit: ´Viděl jsem, zaslechl jsem to a to.´“[27] Tato kooperace se však celkem rychle vytratila. Teprve ve dvacátém století se zájem o paměť objevuje ve větší míře a historická věda začíná promýšlet svůj vztah ke kategorii paměti.

Historie tak může nabídnout svůj úhel poznání a částečně odlišným viděním historické zkušenosti pak obohatí naši znalost minulosti pro změnu zase paměť. „Historie, alespoň ve svých kanonických podobách se upírá ke hmotnému a pokud možno kvantifikovatelnému světu. Naopak paměť uchovává především stopu, kterou vnější události zanechávají v duchu jednotlivců, dává tedy přednost nehmotnému světu duševních zážitků,“[28] uvádí k rozdílům mezi dějinami a pamětí Tzvetan Todorov. Dále k odlišnostem historie a paměti Tzvetan Todorov připojuje poznámku k jazykovému charakteru historického pojmenování na straně jedné a popisu vyprávění, které z paměti vychází, na straně druhé. „Historie…dává přednost subjektu: je celá blázen do vlastních jmen…, dat a míst, která umožňují přesně lokalizovat, do čísel. (…) Paměť není naopak vůbec důvěryhodná, pokud jde o subjekty: svědkové zapomínají jména osob a míst, pletou si dny, nevědí nic o počtech, protože mají k dispozici jen svou konkrétní zkušenost. Lze říci, že veškerá jejich pozornost se soustřeďuje na predikát: kvalifikují událost a reprodukují stopu, kterou v nich zanechala.“[29]

Ani odlišnost „jazykového odkazování,“[30] která panuje mezi historií a pamětí, by tedy neměla být argumentem, pomocí kterého bychom paměť izolovali od poznání minulosti. Vyprávění pamětníka dané události nám sice nenabídne totožný obraz minulosti jako například konkrétní písemný pramen, který je uložen v archivu, ale pro změnu nám slovy Tzvetana Todorova „umožní prožít znovu onu akci a znovu pocítit to, oč v ní šlo, lépe než to umožňují data, jména a čísla.“[31] Paměť tak může být v duchu charakteristiky Dušana Třeštíka vnímána nejen jako jisté „alternativní dějiny“, ale především je dokladem našeho „autentického vztahu k minulosti.“[32] Žijeme s minulostí, časový rozměr naší existence je plný, a tím vlastně i smysluplný.

Je samozřejmé, že lidský život je plný „duševních zkušeností“, zážitků a prožitků, které pro běžnou reflexi historiografie jsou jen velmi obtížně přístupné. Byla by však obrovská škoda chtít tyto jevy z lidské minulosti vytěsnit. Jak k této otázce výstižně poznamenává jeden z mediálně nejznámějších českých přeživších, spisovatel Arnošt Lustig: „I osobní historie je historie. Jako je jizva důkazem rány. Prošlý kalendář svědectvím o době. Vyschlá studna připomínkou vody.“[33] Není zde podstatné, že Lustig používá pro paměť pojem „osobní historie“. Zásadní je spisovatelův apel na to, aby tento „typ dějinné zkušenosti“ nezůstal opomenut, protože slovy Tzvetana Todorova „tyto zážitky neexistují o nic méně než hmotná fakta.“[34] Pro historii, která se pečlivě stará o ověření svých důkazů a tvrzení, je mnohdy snazší takovéto fenomény ignorovat, než se je snažit uchopit. „Paměť se (však) nestará o ověření, a proto nemá takové zábrany; nebývalým způsobem nám tedy osvětluje podstatné stránky zkušenosti.“[35]

Nejenom mezi přeživšími šoa, ale také v historické obci má (spolu s Janem Assmannem), stále více odborníků pocit, že by stoupající zájem o paměť mělo dějepisectví brát vážně. Jistě nejde jen o častější využívání nových (alternativních) metod poznání. Takto může být chápána například aplikace orálně historického výzkumu v badatelské práci, kdy nám právě oral history umožňuje obsahy paměti vůbec poznat.[36] Důležitou problematikou, ke které paměť historii přivádí, je rovněž promýšlení role dějepisectví, kterou zastává v historické kultuře dané společnosti. Z toho pochopitelně vyplývá také otázka vztahu historiografie k didaktice dějepisu. „Žádná jiná věda totiž není tolik odkázána na laiky (a na formy udržování paměti a její konfrontování s věděním) jako dějepisectví; je však na laiky zároveň vázána i v tom, že právě laici pro pozdější bádání generují o své době prameny (…), a konec konců je na ně vázána i v tom, že laici jsou nakonec důležitými konzumenty výsledků,“[37] upozorňuje sociolog a historik Miloš Havelka.

Pokud má historická věda ambice být důležitým pilířem neustále se vyvíjející historické kultury[38] a nechce se uzavřít v postavení „kolektivní paměti historiků – profesionálů,“[39] pak by měl být dialog s pamětí (a ostatními faktory, které nám pomáhají porozumět minulosti)[40] pro historiky stále běžnější skutečností. V souvislosti s úvahou nad úlohou svědectví přeživších šoa a také ve snaze usvědčit popírače nacistických zločinů ze lži, která má zbavit pamětníky genocidy jejich pravdy prožitého, filozof Jean Françoise Lyotard k potřebě dalších (a nejen čistě kognitivních) rovin v historickém myšlení uvedl: „Přísluší tedy historikovi, aby bral v počet nejenom škodu nýbrž i křivdu? Nikoli realitu, nýbrž onu meta-realitu, jíž je zničení reality? Nikoli svědectví, ale to, co zbývá ze svědectví, když je zničeno (dilematem), totiž pocit? Pak je ale třeba, aby historik skoncoval s monopolem přiznávaným kognitivnímu režimu vět týkajících se historie a aby se odvážil propůjčit sluch tomu, co není prezentované v pravidlech poznávání.“[41] O související skutečnosti, že by se měla paměť rovněž stát také nedílnou součástí didaktických materiálů a vzdělávání obecně, bude pojednáno ještě později.

1.2.Paměť jako nástroj i předmět

nekonvenčního dějepisectví

Totožnou otázku o proměně způsobu fungování historické vědy jako si položil Jann Assmann či Tzvetan Todorov, si klade polská historička Ewa Domańská. Věnujme alespoň krátký úsek práce jejímu pojetí vztahu historie a paměti. Také Ewa Domańská se v souvislosti s nárůstem zájmu o paměť táže, jak by měla historiografie pod vlivem paměti pracovat. Dospívá k principiálnímu odlišení konvenční neboli akademické historiografie („historia konwencjonalna“) od historie nekonvenční („historia niekonwencjonalna“).[42]

Z důvodu dlouhodobého opomíjení některých témat konvenční historiografií zůstal k dispozici prostor, který je podle Domańské nekonvenční historiografii k dispozici.[43] Ukazuje se, že prostor, který má nekonvenční historiografie a její bádání k dispozici, není nijak nepodstatný. Nelze ho dále obcházet a ani nelze zavírat oči před skutečností, že sledovaná témata existují. Klíčovou kategorií v celé nově vymezené humanitní vědě je podle Domańské pojem autentičnost („szczerość“). Ta je chápána jako hodnota, či dokonce postoj, který respektuje při poznávání minulého například subjektivitu, vcítění, emoce, formulovanou životní zkušenost i pamět.[44]

Zatímco konvenční dějepisectví tradičně formuluje své vědecké závěry na základě objektivních písemných pramenů a ve své prezentované formě se snaží působit maximálně realisticky, nekonvenční historiografie je naproti tomu výrazně subjektivní.[45] Otázkou však je, zda objektivní písemné prameny skutečně vždy vypovídají o historické realitě, nebo ve skutečnosti předkládají jen model této reality. Na to upozorňuje Michel Foucault, když v knize „Archeologie vědění“ uvádí: „…historie ve své tradiční formě memorovala monumenty minulosti, transformovala je v dokumenty a nechávala promluvit stopy, které samy o sobě jsou často neverbální či říkají mlčky něco jiného, než o čem mluví…“[46] Když už jsou na tomto místě využívána stanoviska postmoderní filozofie, je vhodné nevynechat snad ještě základnější tezi, která vyjadřuje pochybnost o tom, zda je vůbec v možnostech historie jako vědy dosáhnout nějaké objektivity. „Posvátnou krávou historie byl postulát ´objektivity´. Postmoderní mluvčí ho ostře kritizovali. Jestliže chápeme historické světy jako možné rekonstrukce minulosti, pak se otázka objektivity jeví v jiném světle. Každý historický svět je subjektivní konstrukt, protože jeho autor je osoba s individuálním přesvědčením, s určitým rozsahem znalostí, s určitou ideologickou pozicí a myslící v určitém teoretickém rámci a v určité dějinné situaci,“[47] konstatuje Lubomír Doležel. Pochopitelně jistá kontrola těchto subjektivních konstruktů (historických světů) existuje a není rozhodně věcí libovůle.[48] Podstatné však podle Doležela zůstává, že nelze jednostranně historii označovat jako objektivní. Například oproti subjektivní paměti.

Uveďme také, že se nekonvenční dějepisectví navenek prezentuje značně rozvolněnými způsoby narace, nebojí se experimentovat s vyprávěcími styly, nezdráhá se opouštět klasické formy historického výkladu a používat metaforická vyjádření, ale také se oproti konvenčnímu přístupu opírá o jiné zdroje, než jsou jen psané texty. Stranou zájmu tak nezůstávají komiksy, fotografie, filmy, pomníky, památníky, webové stránky a samozřejmě také již mnohokráte zmiňovaná ústní vyprávění. Zkrátka otevírá se obrovský prostor pro uplatnění paměti.

Možná se nekonvenční historiografii nedaří vždy plně uspokojit touhu po (tradičně pojatém) vědeckém poznání pravdy, na stranu druhou se díky jejímu zaměření objevují v popisu minulosti kategorie ontologické, estetické či etické.[49] Podobně jako tyto kategorie běžně užíváme v našem každodenním životě, chce nekonvenční dějepisectví, aby zaznívaly při zobrazení minulosti. Pozornost je v nekonvenční historiografii přenesena od tradičního popisu více k hodnocení. Slovy filozofa Michela Foucaulta tím, že se změnil postoj k dokumentu (pramenu), již není „primárním cílem dokument interpretovat, určit, zda říká pravdu a jaká je jeho vlastní vyjadřovací hodnota, nýbrž pracovat na něm zevnitř a rozvíjet jej. (…) Dokument již tedy pro historii není netečným materiálem.“[50]

Nebrat výše zmíněné faktory na zřetel, by se mnohdy rovnalo lhostejnému vyhazování informací do prostoru zapomnění. Hlavní problém spočívá v tom, že nemáme kvůli povaze pramene žádnou jistotu, zda ho ještě podruhé budeme moci použít. Taková šance se obzvláště v případě paměti opakovat nemusí. Výstižně problém vyjádřil spisovatel Arnošt Lustig, když napsal: „Historie se opírá buď o pravdu, o nic jiného než pravdu, nebo to není historie. Čas je matkou pravdy, ale chvílemi i matkou lži. Pravda je unavena. Časem se začne podobat staré ženě. Mám strach, že i pravda může umřít.“[51]

Table of Contents

Úvod

1. kapitola Paměť a dějiny

1.1. Minulost v dějinách, minulost v paměti

1.2.Paměť jako nástroj i předmět nekonvenčního dějepisectví

2. kapitola Zájem o paměť

3. kapitola Potlačení a ztráta kolektivní paměti

4. kapitola K charakteru vzpomínek přeživších v memoárové literatuře šoa

4.2. Kolektivní paměť šoa a memoárová literatura

5. kapitola Místo paměti šoa – Centrum vizuální historie Malach

6. kapitola Vzpomínky pamětníka – metahistorie šoa

6.2.K záměrům rozboru audiovizuálního svědectví

7. kapitola Audiovizuální svědectví v edukačním prostředí

Seznam literatury a pramenů