Miroslav Kusý / Milan Šimečka

VEĽKÝ BRAT

a

VEĽKÁ SESTRA

(O strate skutočnosti v ideológii reálneho socializmu)

Elektronická kniha

Copyright © Miroslav Kusý, Milan Šimečka, 2018

Copyright © Nadácia Milana Šimečku, 2018

Spoločná kniha priateľov, Miroslava Kusého a Milana Šimečku (v ktorej sa pokúsili o analýzu socializmu a priblíženie atmosféry doby, v ktorej žili) dostala pomenovanie podľa výstižnej eseje - metaforickej sociologickej štúdie Miroslava Kusého „Veľký Brat a Veľká Sestra“. Vznikla koncom 70. rokov minulého storočia. Knižne vyšla prvýkrát v kanadskom Toronte v roku 1984. V roku 2000 ju vydala Nadácia Milana Šimečku aj na Slovensku a dnes ju prináša čitateľom aj ako elektronickú knihu.

Edičná poznámka

Kniha, ktorú Vám predstavujeme, uzrela po prvýkrát svetlo sveta ako samizdat na jar roku 1980.

Samizdat znamenal zopár strojopisných kópií urobených samotnými autormi a tým istým spôsobom vydala knihu aj edícia Petlice Ludvíka Vaculíka akosvoj 212. zväzok. Môžeme s istotou povedať, že kniha nebola vydaná vo väčšom náklade ako 20 kusov.

Názov Veľký Brat a Veľká Sestra dostala od relatívne samostatnej eseje Miroslava Kusého a podtitul O strate skutočnosti v ideológii reálného socializmu charakterizuje jej obsah.

V roku 1984 vyšla kniha vo vydavateľstve Naše snahy v Toronte zásluhou Martina Kvetku, žijúceho v USA, pod názvom Európska skúsenosť s reálnym socializmom. Obsahovala ešte rozsiahlu štúdiu Miroslava Kusého Augiášov chliev reálného socializmu. *

Vilém Prečan, ktorého požiadal vydavateľ o doslov, ponúkol miesto neho dva listy od autorov, ktoré ich podľa neho charakterizujú. Obidva tieto listy M. Šimečku k päťdesiatke M. Kusého (Listy, s. 62) a list M. Kusého do väzenia M. Šimečkovi (Listy, s. 355).

Ďalej kniha obsahuje stručné biografické a bibliografické údaje o obidvoch autoroch (s. 218-220).

Na obálku bol použitý obraz Miroslava Mališa, v Kanade tvoriaceho výtvarníka, narodeného v Bratislave, s názvom Ruské mlyny. Spomínam si, že sa zdal autorom prílišdramatický až poloapatistický , aj keď si uvedomovali, že vnímanie emigrantov a cudzincov môže byť odlišné.

My sa pridržiavame samizdatového vydania z roku 1980.

Jadro knihy tvorí Kozoturiáda Miroslava Kusého, Ztráta skutečnosti Milana Šimečku a Prvý rozhovor s druhou generáciou a Druhý rozhovor s druhou generáciou.

Tieto časti knihy boli výsledkom projektu reflektovania sociálnej skutočnosti, ktorého iniciátorom bol Milan Šimečka. Prvý rozhovor s druhou generáciou urobili skutočne na začiatku práce. Keď začali písať dohodnuté centrálne časti, s prekvapením sa prizerali tomu, kam ich momentálny stav invencie zaviedol. Vznikajúce časti knihy boli žánrovo značne odlišné.

Eseje Prospěch z pádu Milana Šimečku a Veľký Brat a Veľká Sestra Miroslava Kusého vznikli vo voľnej súvislosti a autormi boli zaradené do celku knihy tak, jako ich uvádzame.

Všetky tieto skutočnosti ilustrujú fotokópie obsahov a titulných listov samizdatového i zahraničného vydania (s. 214-217).

Niektoré časti knihy vyšli aj samostatne v rôznych periodikách. Napr. text Ztráta skutečnosti Milana Šimečkuvyšiel samostatne v edícii Popelnice v roku 1981, Veľký Brat a Veľká Sestra Miroslava Kusého v emigrantských Listoch (1981. č. 1, s. 16-22).

Knihu začali autori písať v značne depresívnom ovzduší roku 1979. Obidvaja boli zamestnaní akorobotníci. Milan Šimečka už dávno, od r. 1970 a Miroslav Kusý pomerne čerstvo. Po podpísaní Charty 1977 bol na hodinu prepustený z Univerzitnej knižnice, kam bol predtým „odložený“. Po roku pokusov o akékoľvek zamestnanie, prepúšťaní z robotníckych miest v rámci nástupného mesiaca si zvykal dochádzať do Bernolákova do Vodných zdrojov, kde mu umožnila ŠtB zamestnanie v tzv. nádvornej čate. Od roku 1977 sa rozbiehal v písaní fejtónov (Ukazováková definícia, Filmová poviedka) a esejí.

Milan Šimečka mal už za sebou vážnu a slávnu knihu Obnovení pořádku, eseje a fejtóny.

Celá uvedená tvorba obidvoch autorov vychádzala samizdatovým spôsobom v domácich periodikách tohtodruhu, napr. ročenky fejtónov, neskôr Obsah a v emigrantských časopisoch, ako boli Listy Jiřího Pelikána, Svědectví Pavla Tigrida, Naše Snahy Martina Kvetku a ďalších.

Funkcia knihy bola primárne analytická, zámerom bola alanýza sociálnej skutočnosti s prirodzeným využitím osobního zážitku i intelektuálnej skúsenosti autorov.

*V kapitole Kozoturiáda bola vynechaná časť Kozoturí zájem.

Rovnako významnou bola aj jej funkcia pracovnej terapie. Pre obidvoch autorov vypĺňala vákuum absentujúcej intelektuálnej práce, ktorá im bola desaťročia náplňou života a významnouživotnou hodnotou.

Kniha sa rodila tak, že každý mesiac bolo dohodnuté čítanie kapitoly od oboch autorov, čo ich zaväzovalo príslušnú kapitolu napísať. Častejšie sa nahlas čítala Kozoturiáda Miroslava Kusého, pretože bola aj zábavná. Autori, vidiac, akosa vzájomne vzdialili žánrami, mali dosť blízko k tomu v lete 1979 celý projekt ukončiť.

Keď Miroslav Kusý napísal esej Veľký Brat a Veľká Sestra, ktorá mala okamžitý ohlas ako výstižná metaforická sociologická štúdia, istým spôsobom spojila dva také rozdielne segmenty. Podobnú funkciu mal aj Prospěch z pádu Milana Šimečku. Zároveň prichádzali ohlasy od blízkych priateľov, ktorí priebežne jednotlivé kapitoly čítali.

No a, samozrejme, mladá generácia trvala tiež na dokončení diela.

K druhému rozhovoru s druhou generáciou bol okrem Mrtina M. Šimečku (Prvý rozhovor) prizvaný aj Ján Budaj.

Knihu nikto doteraz nevydal a my sme istý čas boli presvedčení, že to ani nebude potrebné, ba ani možné, lebo všetko bude vedecky oveľa dôkladnejšie spracovnaé, ako autori vtedy dokázali. Skutočnosť je ale odlišná. Minulosť sa stále viac mytologizuje.

Pri opätovnom čítaní knihy nás jednotlivé pasáže prekvapili sviežosťou a, žiaľbohu, aj aktuálnosťou analýzy, argumentácie. Máme preto pocit, že kniha splní aj boligátny cieľ každej knihy priniesť informácie, poznanie a aj potešenie z čítania.

Je zároveň výrečným dokumentom o intelektuálnom vývine slovenských disidentov z radovbývalých komunistov. Postoje a názory na socializmus ako společenské zriadenie, na komunizmus akoutopickú teóriu i na celý teoretický aparát, ktorý tzv. reálny socializmus predstavoval, obhajoval, zdôvodňoval, sú u obidvoch autorov úplne jednoznačné. Vrátili „kritický rozum do sociálneho života“, kde dominovala ideologická doktrína, a výsledkom ich analýzy je poznanie, že reálny socializmus je akoteória nekonzistentný a ako režim neopraviteľný a neudržateľný. Azda si to všimnú aj tí, ktorým doteraz vyhovuje názor, že exkomunisti mali vlastne rovnako komunistické zmýšľanie do r. 1989 ako tí, ktorí v KS zostali, alebo do nej v sedemdesiatych rokoch vstúpili.

Rozhodnutie vydať knihu je síce súčasťou projektu vydávania doteraz nepublikovaných prác Milana Šimečku, ale vydávame ju s úprimným presvedčením, že je to kniha živá a zujímavá nielen ako súčasť našej intelektuálnej histórie.

Jolana Kusá

Srdečne ďakujeme

Československému dokumentačnímu středisku v Scheinfelde,

jeho riaditeľovi Vilémovi Prečanovi a

Nezávislej knižnici a čitárni Libri Prohibiti

a jej riaditeľovi Jiřímu Gruntorádovi

za poskytnutie prameňov, informácií a konzultácií.

P.S. Počas vzniku tejto knihy našla rodina Milana Šimečku rukopis „Straty skutočnosti“ a jeho vznik datuje do r. 1973-1974.

I.

Miroslav Kusý - Milan Šimečka

Prvý rozhovor s druhou generáciou

Prológ

Druhá generácia: Vaša kritika reálneho socializmu vyvoláva možno nepodstatnú, ale pochopiteľnú otázku po akomsi “mravnom” oprávnení takej kritiky. Keď ste boli v našom veku, pomáhali ste vytvárať fakticky ten stav spoločnosti, ktorý tu dnes máme, lepšie povedané, prijali ste projekt socialistickej spoločnosti, angažovali ste sa preň, a keď ste zbadali, že projekt má závažné chyby, bolo už neskoro.

Kusý: Tu nejde o otázku mravného oprávnenia. Celý problém spočíva totiž v niečom inom. Vznikla tu určitá nová politická a ideologická skutočnosť, ktorá si hovorí «reálny socializmus». Je to skutočnosť v mnohých ohľadoch nanajvýš problematická. S jej formovaním máme svoje skúsenosti. Tieto skúsenosti treba usporiadať, premyslieť a zhodnotiť. To nie je teda otázka mravného, ale intelektuálneho oprávnenia: môže a má to robiť každý, kto na to má. Bez ohľadu na to, či sa na formovaní dnešného reálneho socializmu kedysi podieľal alebo nie a či je dnes jeho štruktúrotvorným činiteľom alebo nie. Žiaľ, pokiaľ je v štruktúre, môže robiť iba apologéta reálneho socializmu: keď ho prestane robiť, vypadne z nej. Z otázky mravného oprávnenia sa tak stáva otázka mravnej odvahy.

Šimečka: Takto položená otázka je produktom ideologickej deformácie a je typická pre Československo a celú východnú Európu. V súvislosti so socializmom ako reálnym systémom vznikla falošná ideologická väzba akejsi mravnej záväznosti, ktorá bola intelektuálne odzbrojujúca a slúžila k vyradeniu kritického rozumu zo sociálneho života. Od začiatku sa, obrazne povedané, vnucovala každému myšlienka: “Keď už ste do tohto vlaku dobrovoľne nasadli, vezte sa a nerušte vykrikovaním, že vlak nejde tam, kam ste chceli.” Na túto myšlienku sa navešali ešte aj iné “mravné zábrany” s mystickou povahou. Všetko sa to spojilo s racionálne nekontrolovateľnými pojmami vlasť, vernosť, špinenie do príslovečného vlastného hniezda atď. Všetko to boli vlastne prejavy nedostatočného civilizačného rozvoja, ktorý v Európe už v 19. storočí urobil z kritického rozumu predpoklad zdravého sociálneho rozvoja. Keby sme sa vyvíjali v súlade s európskou tradíciou, s tradíciou permanentnej kritiky, tak ako ju poznáme z dejín európskeho myslenia, s tradíciou politickej plurality, tak by taká otázka vlastne vôbec nevznikla.

Kusý: Za normálnych pomerov sa toto všetko robí priebežne a s permanentnými korekciami extrémov. Lenže tu nie sú normálne pomery. Tu sa totiž vytvárajú dva falošné ideologické obrazy skutočnosti a proti nim nestojí žiadna protiváha, ktorá by ich sústavne paralyzovala. Ten jeden je oficiálny obraz skutočnosti, ktorý ju podáva výlučne v ružových farbách, skresľuje ju cez optiku akejsi ideálnej spoločnosti, ktorá už dosiahla základné socialistické ciele. Ten druhý je produktom bežnej, povedal by som ľudovej reakcie na túto oficiálnu ideológiu. Je to ideologický obraz, vytvorený ľuďmi, ktorí sú z toho všetkého otrávení, ktorí v tejto falši žijú a musia ju už z čistého pudu sebazáchovy neustále negovať. Hovoria si, že ak táto ideológia vypovedá takto absurdne a zvrátene o ich skutočnosti, musí byť nejaká absurdná a zvrátená aj celá táto skutočnosť. Rezignujú preto na jej pochopenie a na jej zvládnutie a jednoducho sa od nej dištancujú. Žijú v nej, ale nestotožňujú sa s ňou. Nie je to ich skutočnosť. V tom majú síce pravdu, ale ich ideologický obraz skutočnosti je takto tiež falošný, pretože končí pri prostej negácii oficiálnej ideológie.

Šimečka: V zásade by pre uplatnenie kritického rozumu nemala platiť žiadna mravná zábrana, pretože kritika je jedinou možnosťou, ako zabrániť tomu, aby sociálne deformácie narástli až k onomu “kvalitatívnemu skoku” so zničujúcimi účinkami. Už vôbec by nemala platiť idiotská zábrana domáceho pôvodu: pozor, súdruh, z akých pozícií kritizuješ! Pozícia kvalifikovaného poznania a rozumu je dosť mravná pozícia pre každú kritiku. To platí aj pre reálny socializmus. Intelektuál, ktorý žije roky v tej istej sociálnej štruktúre, neustále ju pozoruje, má základnú povinnosť aspoň ju opísať. Bez toho, že by si dával otázku, či je ten opis apologetický, či je kritický, mal by tú skutočnosť opísať v takom stave, v akom ju vidí. To je koniec koncov predpoklad toho, aby sa sociálna skutočnosť menila v zmysle rozumu, v zmysle optimálneho vývinu a nie v súlade s ideologickými predpojatosťami.

Kusý: Špecifická moralistická príchuť tejto otázky má starý pôvod. V komunistickom hnutí sa vždy vravelo, že mravne oprávnená je iba taká kritika, ktorá slúži záujmom robotníckej triedy a neslúži záujmom jej triedneho nepriateľa. Okolo interpretácie týchto “záujmov” vznikla celá kazuistika, v skutočnosti tu však ide o čisto utilitárne, takticko-politické hľadisko. Naši komunisti nesmeli pred vojnou kritizovať moskovské procesy - lebo by to mohol využiť triedny nepriateľ. Keď prevzali moc, uplatňovali toto hľadisko ešte omnoho prísnejšie. Do vlastných radov hovorili: v danej situácii sa nemôžeme otvorene kriticky vyjadrovať k všetkým otázkam, lebo by nás to oslabovalo, lebo by sme tým nahrávali imperialistom. Keď príde vhodná doba, tak sa k týmto problémom vrátime, ale teraz pred nami stojí úloha budovať, vyrovnať sa, zabezpečiť... A oponentom z druhého tábora jednoducho odsekli: nemáte právo kritizovať to, ako to robíme. Ste buržoázni novinári, politici, dávali ste strieľať do našich robotníkov za 1. republiky. Nemáte morálne právo zavadzať, keď si tu robíme poriadok. Týmto všetkým sa a priori zabíjala možnosť akejkoľvek skutočnej kritiky, možnosť polemickej výmeny názorov, možnosť korekcie všetkých tých chýb, prechmatov a zločinov, ktoré sa tu páchali v mene pokroku, socializmu, šťastnej budúcnosti.

Druhá generácia: Chápeme, že odmietate toto nenormálne, ako vravíte, neeurópske, moralistické ponímanie kritiky. Vo vašom postoji k sociálnej skutočnosti sa však neangažuje iba čistý rozum. Ste predsa celým životom spojení s tým, čo sa tu, v Československu, za posledných 30 rokov odohralo. Sú iste ešte aj iné motivácie vašich postojov, nie?

Šimečka: Ale áno, to sa nedá poprieť. My by sme chceli, aby sa chápala naša situácia v európskom normále. To znamená, že by sme chceli, aby človek, ktorý sa venoval celý život sociálnemu prieskumu, mal normálne právo, bez všelijakých otázok po mravnom oprávnení, po nebezpečenstve, ktorému sa vystavuje, vyslovovať sa k stavu spoločnosti. Na druhej strane si ale uvedomujeme, že tieto práva sú najmenej 40 rokov mŕtve, že sa tu sociálna kritika vynára vždy v nejakom nenormálnom šate. Vždy bola spojená osudovo so životom človeka. Nikdy to nebola čisto intelektuálna hra. Vieme, že ani verejnosť nie je ochotná chápať ten druh kritiky ako niečo normálne, ale vždy ho svojím spôsobom mytologizuje. Robí z kritika odvážlivca, ktorý sa nespráva podľa kritérií normálnosti, robí z neho buď blázna, alebo z neho vytvára idol, hľadá jednoducho nejaké ľudské motívy, ktoré by túto nenormálnosť normálne vysvetlili.

Kusý: Prirodzene, tu pôsobia aj iné motivácie. Našou skutočnosťou sa môže nezaujato, čisto odborne, zaoberať nejaký americký politológ, ktorý si to naštuduje z materiálov ako zaujímavý prípad akejsi pre neho exotickej krajiny. Ale ja žijem tu. Ja som tým prešiel. Je tu motív sklamania pre mňa samého? Samozrejme, že je. Je tu motív zatrpknutosti? Asi bude. Je tu emocionálna motivácia? Keby ma celý tento problém bytostne nezaujímal, tak sa ním jednoducho nebudem zaoberať a budem robiť to, čo mi radia policajti. Táto motivácia mi do všetkého vstupuje a nemôžem ju jednoducho vylúčiť. Pretože som však prešiel nejakou školou vedeckej prípravy, snažím sa tieto motívy aj odhaliť, aj eliminovať ich vplyv na môj postup a závery.

Šimečka: Ja myslím v tejto súvislosti na jeden citový motív, na motív sklamania. Sklamania zo zrady vlastného rozumu. Posledných 20 rokov hľadám vysvetlenie, ktoré má pravdepodobne širšiu platnosť, prečo sa rozum neustále dostával do série omylov, prečo vytváral falošné predstavy o spoločnosti, o ideáloch, prečo nebol schopný sa vyznať v ideologickej falši, v sprievodných javoch spoločnosti, ktorá je zdanlivo na vzostupe, ženie sa vpred, nedbá na nijaké kritické brzdy. Je to motív nesmierne silný a veľmi častý u väčšiny čs. intelektuálov, ktorí sa vracajú k hriechom svojej mladosti a pokúšajú sa vyrovnať sa so zradou vlastného rozumu.

Druhá generácia: Človek počuje všeličo. Vo všetkých tých panických reakciách na vystúpenia a prácu chartistov, nonkonformnej kultúry a vôbec širšie založenej kritiky sa objavoval spodný tón, ktorý akoby ľuďom vysvetľoval, že kritika z úst disidentov je len výrazom ich pýchy, ukrivdenosti a sklamaných ambícií. V podstate sa tým verejnosti chcelo naznačiť, že aj disidentov sme si mohli kúpiť, ale nechceli sme, a tak sa teraz hnevajú na celý socializmus. Je to úbohosť, ktorá hovorí sama za seba, ale u určitého typu ľudí nezostáva bez odozvy.

Kusý: Ale áno, to som počul najmenej stokrát. Kritika reálneho socializmu sa chápe ako pomsta za to, že človek vypadol z jeho štruktúry. Takéto tvrdenie sa mi zdá byť absurdné, pretože ja tu nemám komu čo závidieť. Keby som bol povedzme technik, lekár, prírodovedec, tak si aj v reálnom socializme môžem robiť svoju profesiu a myslieť si pritom o ňom svoje - tak, ako to robí prevažná väčšina ľudí. Lenže ja som, žiaľ, filozof a čiastočne politológ. V tejto oblasti je takýto postup nemožný. Tu musím alebo zapredať svoju profesionálnu česť, alebo ísť od toho ako štátom platený profesionál. V tejto oblasti sa dnes u nás nedá vedecky čestne pracovať v rámci štruktúry: tu sa dá nanajvýš vegetovať. Stačí sa pozrieť, čo naši bývalí kolegovia - ktorí zostali v tom - produkujú. Je to žalostné a zahanbujúce. Nejeden z nich, keď to naňho doľahne, ti v slabej chvíli povie: dnes ja závidím tebe ako robotníkovi. Iste, je to pokrytecké, pretože obaja vieme, že by so mnou nemenil. Ale je v tom zároveň aj moment poznania pravdy o sebe a o svojej “vede” v podmienkach reálneho socializmu.

Šimečka: Pravdepodobne to bude znieť prehnane, ale ja vravím celkom bez zábran každému, dokonca aj polícii, že v podstate som strane a vláde vďačný za to, že ma vyvrhla z etablovanej štruktúry a umožnila mi oňuchať život z inej strany, zo strany obrovskej väčšiny neprivilegovaných, manipulovaných, ale vo svojej privátnej sfére relatívne nezávislých občanov reálneho socializmu, ktorí sa netrasú za každou odrobinkou láskavosti zo stola mocenskej elity. Človek po takej skúsenosti nakoniec overí prastarú marxistickú pravdu, že je predsa len určený miestom, ktoré v spoločnosti zaujíma. Nie v tom zmysle triednej kvalifikácie. Je to niečo oveľa jednoduchšie. Je to určenie, ktoré je dané postavením, nie doslova triednym, v štruktúre spoločnosti. Subjektívne si človek môže nahovárať akúkoľvek slobodu, a predsa je v sociálnej štruktúre viazaný storakými väzbami, je nútený rešpektovať pravidlá hry. Predstava, čo by ho čakalo, keby zo štruktúry vypadol, zväzuje rozum, zväzuje ruky, zväzuje zmysel pre obyčajnú pravdu, ktorá často leží na zemi a ktorú stačí len zodvihnúť.

Druhá generácia: Chcete tým povedať, že naozaj záleží na postavení v štruktúre spoločnosti, či človek môže odlíšiť lož od pravdy?

Šimečka: Nie doslova. Nepúšťajme sa do noetických komplikácií. My hovoríme o skúsenosti, o zvláštnej zmene v pohľade na skutočnosť, ktorú provokuje vyradenie z tesnej sociálnej závislosti. Často myslím na to, aký som bol pred takými 15 rokmi. Nemyslím si, že som toho o skutočnosti vedel oveľa menej. Ale predsa, existencia v danej sociálnej štruktúre vytvára tajomnú tvorbu zábran, aj keď rozumovo rozoznáš pravdu od lži, tak ti väzby v danej štruktúre vnútia aspoň hierarchiu tých objavených právd. Povieš si, táto pravda, to je úplne zrejmé... si schopný povedať: toto je lož, toto je polovičná lož atď. Ale nakoniec si povieš: Je to také dôležité, aby som to povedal? Práve teraz? V tejto situácii? Ohrozím nielen seba, ale ktovie, čo všetko ešte? Stojí to za to? Keď sa zo štruktúry dostaneš, tak otázka lži a pravdy má úplne inú závažnosť. Je to potom už záležitosť osobná, pretože vyslovovaním pravdy, ktorú iní ľudia zamlčujú nie preto, že by ju nepoznali, ale preto, lebo sa im zdá, že nie je také dôležité ju vysloviť, potvrdzuješ si stále znovu svoju slobodnú existenciu. Možno, že si tým dodávaš istým spôsobom aj sily. A možno to neplatí iba pre túto krajinu, možno to neplatí vôbec pre východnú Európu, možno proste existencia intelektuála vo všetkých štruktúrach nutne nejakým spôsobom zväzuje. Taká tá kariéra, tak ako chápe toto slovo angličtina, taký ten projekt života, to samo o sebe zväzuje rozum a ruky.

Kusý: Tento problém optiky je ohromne zaujímavý. Keď sme vypadli z ustálenej štruktúry, začali sme to po istom čase pociťovať ako veľkú úľavu, hoci predtým sme tú ťarchu ani natoľko nevnímali. Je to prirodzené, pretože naraz odpadli všetky väzby, ktoré až doteraz človek rešpektoval akosi podvedome. Ako vysokoškolský učiteľ som musel robiť doktorát, obhajovať kandidátsku prácu, habilitovať sa za docenta atď. Možnosť výberu témy tu bola vždy veľmi obmedzená: musel si sa riadiť plánom vedeckej práce katedry, musel si zvažovať, čo môže prejsť a čo nie. Do rutinnej schémy mohol človek nanajvýš tak prepašovať nejakú novú myšlienočku a to ešte trnul, aby mu to prešlo. Keď sa mu to podarilo, tešil sa z takých drobných, v podstate malicherných úspechov. Keď to človek dosť dlho takto robí, mení to nakoniec aj jeho spôsob videnia. Postupne začína veriť, že sa to ani inak robiť nedá, že to, čo robí, sú naozaj dôležité problémy, pretože sa to od neho chce a pretože je za to aj sem-tam pochválený. Tým, ktorí z toho vypadli, sa odrazu ohromne zjednodušila optika videnia sveta. Pokiaľ nerezignovali, mohli si slobodne vyberať tému svojej práce a mohli ju spracovať tak, ako sami považovali za vhodné a správne. Nemyslím si, že preto by som bol už naraz úplne slobodný a nezávislý vedecký pracovník. Také jednoduché to zas nie je. Ale aspoň odpadli práve tie väzby, ktoré mi najviac zväzovali ruky a mozog.

Druhá generácia: Keď sa to tak vezme, pochvaľujete si svoje postavenia a ponúkate jednoduchý recept na slobodu. Stačí, keď človek opustí štruktúru, v ktorej je zamontovaný, a získa novú optiku, jednoduchý prístup k pravde, nezávislosť a vnútorný pocit uspokojenia. Je to vec dobrovoľnej voľby, takže každý to môže urobiť. Je to naozaj také jednoduché?

Kusý: Druhá generácia nás chytá za slová. Netvrdíme, že je to také jednoduché. Nemyslím si, že do svojho dnešného postavenia som sa dostal pre nejakú svoju výnimočnosť, pre nejaké mimoriadne charakterové vlastnosti. V tomto ohľade som skeptický sám k sebe. Keby som bol zostal v štruktúre, bol by som na tom presne tak, ako sú na tom moji bývalí kolegovia. Stačilo urobiť málo, aby som tam zostal, a ja som urobil málo, aby som z nej vypadol. Žiaden hrdinský čin, iba som odmietol odvolať to, čo som kedysi tvrdil, a podpísať to, o čom som nebol presvedčený. Ale tým, že som urobil tento prvý malý krok, sa spustila akási lavína, ktorá ma nakoniec zavliekla až tam, kde som sa dnes ocitol. Proste, postupne to boli iba kroky sebaobrany, ktoré človeka nútili hájiť už len svoju holú ľudskú dôstojnosť, už len jednoduché pravdy, že biele je biele a nemôže byť čierne, ktoré ho nútili “zaťato” trvať na evidentnosti malej násobilky.

Šimečka: To je osudovosť prvého kroku do prázdna. Niekedy sám neviem, či cesta, ktorou sme za posledných 10 rokov išli, bola cestou totálnej vlastnej voľby. Ten prvý krok bol možno náhodný a nútený. Až to ostatné, čo človek potom robil, to znamená budovanie nezávislej existencie, nezávislej od celého toho sociálneho vydierania, ktoré tu existuje, od policajného šikanovania, to už bola prijatá voľba, ktorá vznikla na základe poznania tých hodnôt, ktoré nová existencia človeku poskytuje. Chcem tým povedať, že človek prakticky objavuje až potom, v tom zvolenom živote, jeho chuť, pre ktorú by sa predtým možno ani nerozhodol. Keď sa ma ľudia pýtajú: je to také ťažké, urobiť ten krok? Odpovedám, že to nie je ťažké, ale kto ho neurobil, ťažko si vie predstaviť životný pocit, ktorý to prináša.

Kusý: Prvý krok záchrany, ktorý moc od teba žiadala urobiť, bol skutočne veľmi malý. Žiadala ťa: uznajte tú tvrdú realitu, takú, aká je, a vyvoďte z toho patričné “rozumné” dôsledky. To sa zdalo byť v danej situácii dokonca veľmi potrebné. Druhý malý krok bol: uznajte, že to, čo sa tu stalo - počnúc inváziou, nie je nakoniec až také zlé. Ukážme dobrú vôľu a pomôžme Rusom dostať sa z tej šlamastiky; pomôžeme tým vlastne aj sami sebe. Nasledoval ďalší krok: veď o tejto novej skutočnosti môžeme vlastne hovoriť predovšetkým pozitívne, musíme v nej vidieť konštruktívne východisko. Takto prichádzali stále ďalšie stupne a človek, ktorý neprijal prvú ponuku s tým, že tu kdesi je hranica, za ktorú už nie je ochotný ísť, tiež neurobil až tak veľa. Myslel si, že iba odmieta podieľať sa na momentálnom pomätení zmyslov, že iba odstúpil od štartovacej čiary, na ktorej sa zhromaždili noví karieristi. Lenže tak ako moc robila stupienky pre tých, ktorí zostali v štruktúre, tak ich - opačným smerom - robila aj pre tých, ktorí z nej vypadli. Postupné existenčné znemožňovanie, postupné kladenie noža na krk. Ak si na začiatku nebol ochotný na onen “drobný ústupok”, teraz už od teba chceme, aby si kľakol na kolená. Ak to teraz nespravíš, neskoršie sa už budeš musieť plaziť. Takto si bol postupne pritlačený k stene a nakoniec ti už nezostávalo nič iné ako: alebo sa postupne vydať na milosť a nemilosť, alebo tvrdohlavo hájiť svoj rozum, svoje elementárne zásady, posledné zvyšky svojej ľudskej dôstojnosti. Táto ostrá dilema však nebola na začiatku, tá vznikla až na konci.

Šimečka: Stupeň zajatia, do ktorého sa dostali tí, ktorí urobili prvý krok zmierenia, ten sa ukázal tiež až neskoršie. Jeho cena sa zo začiatku nezdala byť taká vysoká. Vlastne až v priebehu desiatich rokov sa ukázalo, že cena za prvé pokorenie je totálne intelektuálne umŕtvenie, totálna devastácia kultúrneho života a vlastného podielu na ňom, zníženie dôstojnosti, ľudskej, profesionálnej, rodinnej a ktovie ešte akej. Takže až dnes mnohí chápu, k čomu sa zaviazali.

Kusý: Sporadicky sa stretávam so svojimi bývalými kolegami, ktorí naďalej pôsobia na fakulte, vo vedeckých ústavoch a pod. V 68. roku sme mali zhruba rovnaké názory. V 70. roku sme sa dohodli prakticky na väčšine otázok. Odvtedy sa postupne začínalo prejavovať to štiepenie, o ktorom tu hovoríme. Nemyslím si, že by som bol nejaký múdrejší, rozhľadenejší než oni. Za uplynulých desať rokov mali dokonca omnoho viac príležitostí študovať, odborne sa ďalej vzdelávať, pretože zostali v profesii. A teraz človek vidí, ako hlboko späť sa to všetko vrátilo. Navonok sa to javí tak, ako keby tí ľudia prestali myslieť. Prestali písať o živých, vzrušujúcich problémoch, vrátili sa k starým, ošúchaným, neškodným témam. Výsledný ústupok, ktorý urobili, je radikálny. Nebolo to však až také bolestné, lebo to bol proces postupný: boli prinútení ustupovať krok za krokom. Nešlo teda u nich o nejaký jednorazový, radikálny zvrat názorov. Keď sa s nimi dnes stretnem, musím konštatovať, že sme sa postojovo a názorovo rozišli. Pritom sme vyšli z rovnakého východiska a až do určitého bodu sme prešli rovnakou skúsenosťou. Dnes sa však na veci pozerajú cez štruktúru, ktorej sú súčasťou.

Druhá generácia: Počúvame vás a potajomky si myslíme, že v tomto rozhovore vedome zahrávate do autu výšku ceny, ktorú ste aj vy a každý, kto odmietne byť súčasťou štruktúry, zaplatili v podobe perzekúcie. Veď o to hlavne ide, mnohí by si asi radi vybrali tú nezávislosť a slobodu, o ktorej celú dobu rozprávate, keby sa za ňu nemusela platiť taká vysoká cena. Alebo o tom nechcete hovoriť?

Šimečka: Ale áno, prečo nie. To dnes predsa nie je nič neznáme. Každý vie, čo sa platí. Začína to povedzme “malými” kádrovými šikanami a končí väzením a “dobrovoľným” vyhnanstvom. Samozrejme, sú ľudia, ktorých stále prekvapuje, že sa niečo také deje, ale absolútna väčšina vie presne, aké sú ceny na tom trhu s ľudskou dôstojnosťou. Ten, kto si dal námahu a zistil si, ako prebiehal pražský proces s “VONSom”, objavil model, podľa ktorého sa všetko deje, dialo a v dohľadnom čase asi bude diať. Nehovoriac o tom, že každý z vlastnej skúsenosti ovláda pravidlá hry s občianskou poslušnosťou na masovej úrovni. Každý predsa vie, čo môže povedať a čo nie a čo to bude stáť, ak sa predsa len neudrží. Prirodzene, máme ešte každý špeciálne zranenia, ktoré najviac bolia a ktoré súvisia s tým, čo za nás platia naši najbližší. Ale aj toto všetko nie je žiadnym tajomstvom. Z hľadiska témy, o ktorej tu diskutujeme, mi pripadá najabsurdnejšie to plytvanie časom. Všetko je to tragédia plytvania. Plytvania životným časom u generácie, ktorá už 10 rokov 4/5 svojho času venuje takej tej vnútornej existencii v rámci adaptovaného spoločenstva, chodí do práce, kde sa kvalifikované schopnosti využívajú tak na 5%. Nekvalifikovaná práca v teréne, to, samozrejme, obohacuje. Stačia však na to 2-3 roky. Človek si vyskúša svoje schopnosti nepôsobiť v prostredí, v ktorom sa náhodou vyskytol, ako cudzí element, schopnosť byť taký, ako všetci ostatní. To je iste cenné. Ak to všetko trvá 10-11 rokov, tak je to len ubíjajúce ničenie času v existencii, ktorú si človek nevybral.

Kusý: Tak je to. Sloboda, ktorú sme získali, je do značnej miery fiktívna v tom zmysle, že ju zďaleka nemôžeme plne využiť. Nemáš síce zviazané ruky v oblasti intelektu, ale ich máš zviazané existenčne. Musíš hájiť a zabezpečovať svoju holú existenciu spôsobom, ktorý je úplne vzdialený tvojim odborným záujmom, tvojmu životnému povolaniu. A zaberá ti to neprimerane veľa času. Profesionálne som dnes amatér: nekvalifikovaný robotník. Svoju skutočnú profesiu môžem vykonávať len ako hobby a aj s tým mám ešte kopu ťažkostí. Tým sú veľmi úzko vymedzené hranice, v ktorých môžem využívať svoju slobodu rozmýšľať a písať presne to, čo si myslím. To je prvé základné obmedzenie, ktoré je veľmi citeľné.

Šimečka: Typ spoločnosti, v ktorej žijeme, si vymýšľa aj iné druhy obmedzení a šikán, o ktorých už toho bolo veľa popísané. Sú to šikany, ktoré operujú so základným existenciálnym ľudským strachom. V podstate ti ukradnú súkromný život, neustále ti vyhadzujú na oči: my o vás všetko vieme - nakoniec sa aj ukazuje, že o nás naozaj všetko vedia, takže sa stávaš fakticky akýmsi inventárom spisov, rozhovorov a hodnotení na ŠtB. Tým je človek okradnutý o závažný druh ľudskej dôstojnosti, ktorý vytvára ten okruh života, do ktorého nik iný obvykle nemá právo vstúpiť.

Kusý: S tým súvisí ďalší faktor, obmedzujúci našu slobodu. Štátna moc, policajný aparát sa ťa snaží zahnať do úplnej izolácie. Robí to cieľavedome, účelne, systematicky. Zastrašuje ľudí, s ktorými sa chceš a potrebuješ stretávať, bráni ti v kontaktoch, ktoré sú pri takejto práci veľmi dôležité. Máš radikálne obmedzený prístup k odbornej literatúre, k zahraničným novinám a časopisom, k prameňom. Zháňa sa to strašne ťažko, zoženieš z toho iba málo a aj to len za mimoriadne vyvinutej námahy.

Druhá generácia: A tu by sme sa mohli vrátiť späť k tej otázke motivácie. Prídete domov z práce a na hodinu na dve vám ostane čas, aby ste boli filozofmi, politológmi a publicistami. Sami vravíte, ak sme tomu dobre rozumeli, že ste boli nútení vrátiť sa k akémusi amaterizmu. Je to to isté ako v športe, že sa v takom amatérskom rámci stáva intelektuálny tréning radosťou, dobrodružstvom a viac vecou srdca než povinnosťou?

Šimečka: Možno to tak je, iste neplatia všetky paralely, ktoré by sa tu dali vymyslieť. Ale je to motív vlastnej záchrany, motív boja proti zleniveniu, rezignácii a v konečnom dôsledku aj dezintegrácii vedomia, duše. Keď sme už zaplatili príslušnú cenu za vnútornú slobodu, chceme ju aj zúžitkovať. Človek, ktorý je zviazaný s nejakou štruktúrou vedeckého života, si vlastne vo väčšine prípadov nevyberá tému, na ktorej bude pracovať. Témy sa prideľujú na spoločenskú objednávku, v rámci vedeckovýskumného plánu, často s ohľadom na šéfov, učiteľov, tých, ktorí ťa budú habilitovať a pod. Jednou z najpríjemnejších vlastností toho typu slobody, ktorú máme my, žijúci na okraji spoločnosti, je to, že nám nikto nič nevyberá. Jednoducho píšeme o tom, čo sa nám zdá najzávažnejšie, čo nás najviac vzrušuje, bez ohľadu na to, či sa to hodí do takého alebo iného plánu, naša základná téma je v podstate témou nášho života, je to téma našej skúsenosti. Takou je aj téma tejto knihy. Je to pokus o analýzu tých vecí, ktoré urobili z nášho života dnes už typické “východoeurópske dobrodružstvo”.

Kusý: Toto dobrodružstvo sa dá interpretovať z najrozličnejších hľadísk. Každý sme preto volili rôzne prístupy. Prístupy, ktoré sú dosť odlišné a povrchnému čitateľovi by sa mohlo zdať, že každý píšeme o niečom inom. Ale spoločné východisko preráža všetkým tým, čo sme tu chceli povedať. Totiž práve táto skúsenosť!

Šimečka: V najširšom zmysle, ak sa to dá tak povedať, je táto kniha výrazom európskej skúsenosti s tým, čomu sa v tradícii hovorí socializmus. A to aj v oblasti prostých spoločenských funkcií, aj v oblasti vedomia. Odvahu k takejto analýze dodáva človeku ojedinelá skúsenosť vzdelanca vo východnej Európe, ojedinelá v tom zmysle, že mu bolo dožičené pohybovať sa nielen v teórii socializmu, ale aj v jeho tvrdej realite, na rozdiel od ľavých intelektuálov na Západe. A táto skúsenosť snáď nemá význam iba pre nás.

Kusý: Táto skúsenosť provokuje trojakú analýzu. Sú to vlastne tri roviny, ktoré sa tu prelínajú. Jedna, to je analýza pôvodného socialistického ideálu. Druhá rovina je analýza skutočnosti, ktorá sama o sebe hovorí, že tento ideál realizovala. A tretia rovina, ktorá obidve vlastne prekrýva, je nad nimi, je rovina ideologická, ktorá tvrdí, že táto skutočnosť je realizáciou ideálu, že je to skutočnosť najdokonalejšia zo všetkých možných. Tieto tri roviny sa navzájom prelínajú a prechádzajú jedna do druhej. Vytvárajú to, čo si ty nazval ideologickým smogom, a cez tento smog sme sa tu snažili preniknúť.

Šimečka: Potom je tu iste aj odpor k oficiálnemu jazyku, ktorý človeka fakticky núti písať. Ja sa priznám, že mám už roky pocit nepochopiteľného úžasu nad odtrhnutím oficiálneho jazyka, t.j. jazyka novín, rozhlasu, televízie, od skutočnosti. Jeden ruský disident nazval tento jav “antirečou”. S touto antirečou je človek u nás dennodenne konfrontovaný, je to reč, ktorá si ani nerobí nárok na zrozumiteľnosť, je to reč zreteľne lživá, skresľujúca, apologetická, smiešna a na hony vzdialená od reči ľudu, nikto jej neverí, nikto ju nepočúva, a predsa neustále existuje, rozmnožuje sa v obrovských nákladoch novín a brožuriek. A tu vzniká na druhej strane chuť zmocniť sa skutočnosti pravým jazykom.

Kusý: Jazykom normálnej životnej skúsenosti.

Šimečka: Kde každé slovo naozaj zodpovedá príslušnému javu. Usilujem sa o to a priznávam, že je to samo osebe vzrušujúce. Niekedy si pomyslím, že to, čo chcem o skutočnosti vypovedať, nie je napokon až také dôležité, ale neviem prekonať túžbu nazvať aspoň veci pravým menom. Ty ideš v analýze reálneho socializmu až tak ďaleko, že nie si schopný použiť ani formu bežného výkladu a uchyľuješ sa k absurdnej alegórii.

Kusý: To je práve to. Mohlo by sa na prvý pohľad zdať, že to, čo tu chceme vypovedať, vlastne každý vie. Naozaj je to v určitom zmysle aj tak. Medzi robotníkmi, kde pracujeme, predsa každý vie, že vyrovnávanie cien je zdražovanie, každý ovláda natoľko preklad z oficiálneho jazyka do svojej normálnej reči, že by, zhruba povedané, ani nepotreboval žiadnu analýzu skutočnosti. Každý si ju vykladá svojou normálnou ľudskou rečou. Ale práve preto, že táto skutočnosť je taká absurdná, aká je, sa mi zdalo, že absurdná alegória ju pomôže skôr vystihnúť v jej nahote. To bol základný motív, ktorý ma k tomu viedol.

Šimečka: V celej disidentskej literatúre sa prejavuje odpor voči oficiálnemu jazyku a voči strate skutočnosti, ktorú tento jazyk symbolizuje. Často sa stretávam s tým, že ľudia nereagujú ani tak na myšlienku, ktorá sa im predkladá, ale hlavne na podobu reči. Okamžite ožijú, keď počujú slová vlastnej skúsenosti, reč, ktorá je ich rečou a nie ideologickým bľabotaním. To stačí, aby sa skutočnosť prejavila v oslobodzujúcom, pravdivom svetle.

Kusý: Samozrejme, že naša kritika skutočnosti je negatívna. Ozajstná kritika ani nemôže byť iná ako negatívna. Nemusíme sa držať oficiálneho modelu kritiky, v ktorom sa 5% kritiky musí vyvážiť 95% oslavných rečí.

Šimečka: Našťastie už nemusíme písať žiadne referáty. To, čo tu hovoríme, hovoríme iba sami za seba a pre tých, ktorí majú chuť si to nepredpojato prečítať.

II.

Milan Šimečka

Prospěch z pádu

Člověk průmyslové civilizace má mnoho příležitostí k ptačí perspektivě. Jeho letadlo přistává a pod nahnutým křídlem se objeví město. Nebo se vyveze výtahem na televizní či jinou věž, večeří, popíjí kávu a pod ním je město. Atraktivní města mají kopce a srázy a na nich třeba hrady, z vyhlídkových teras lze shlížet dolů.

Dnes má takový pohled dolů jedno společné: nad městem leží příkrov, opar a smog. Spotřebovaná energie z horečné civilizační aktivity zahaluje město závojem. Tento závoj je spleten z dýmů, vystupujících z komínů, ze spaloven, z výfuků aut. Proužky barevných kouřů z chemických továren se rozplývají do šedi, takže i světlo z hvězdy, pod kterou se město s celou planetou otáčí, vnímáme jak přes kouřové brýle. Kontury vzdálených sídlišť jsou setřeny, vzdálená pole splývají v jednotvárnou plochu a lesy na obzoru mají jen rušenou zelenou barvu.

Pořádně nevidí člověk vlastně nic. Ví ovšem, že pod oparem žijí lidé, zaujatí právě v téhle chvíli některou z těch tisíců činností, které vytvářejí dohromady moderní civilizaci. Většinou něco vyrábějí, převážejí, upravují, prodávají nebo kupují věci, stavějí příbytky, cesty a systematicky mění povrch planety. V průběhu této aktivity vstupují do nejrůznějších vztahů, vytvářejí sociální skupiny, dostávají se do vzájemné závislosti. A všichni tito lidé myslí a ve chvílích klidu se snaží pochopit smysl onoho sociálního dění, své místo v něm a podíl svého časově omezeného života v obecných souvislostech moderní civilizace. Z tohoto předpokladu vychází víra, že existuje společenské vědomí, souhrn lidských postojů k sociální skutečnosti.

Co vlastně ví pozorovatel o životě v městě? Vylezl si na věž, aby lépe viděl, jak se jednotlivosti spojují do větších celků, jak se vynořuje struktura nesčíslných vazeb mezi lidmi, jak se slévají pramínky všech lidských činností do jednoho řečiště. Vylezl si na věž, aby vnesl do svého pozorování řád, aby nebyl rušen výjimečností a neopakovatelností jednotlivých lidských osudů pozorovaných zblízka a mohl se uchýlit k abstrakcím, které by definitivně daly souhrnnému pohybu přesné pojmenování a smysl, aby se konečně ukázalo, že onen pohyb má své příčiny, že se řídí poznatelnými pravidly a směřuje k nějakému cíli. Pozorovatel namáhá zrak, aby zahlédl v celé té změti civilizační aktivity onu spásnou strukturu, která je příslibem řádu. Ale zakouší místo toho zmatenost a pochybnosti.

Protože nad městem leží ještě jeden příkrov. Je to opar z produktů lidského myšlení, dým spotřebované energie, energie mozků. Tvoří ho barevné cáry z rozplývajících se slov, posvátných hesel nejrůznějších doktrín a ideologií, které lidstvo za své existence vytvořilo. Některá slova jsou už nečitelná, jsou to už jen jakési samoznaky, jiná jsou svěžejší. Při pohledu shora vzbuzuje ten barevný příkrov jistou úctu, protože pozorovatel je si vědom zanícenosti, nadšení, fanatismu, bolesti, práce, které doprovázely erupci této energie. Avšak vzdor této úctě opar nicméně zakrývá souhrnnou aktivitu lidských bytostí ve městě pod námi a ztěžuje rozeznání spásné struktury. V oparu se rozpouštějí slova Bůh, Život, Smrt, Štěstí, Hlad, Potrava, Válka, Mír, Právo, Spravedlnost, Svoboda, Revoluce, Cíl, Štěstí, Boj, Národ, Člověk, Třída, Štěstí, Práce, Průmysl, Obchod, Přátelství, Nepřátelství, Blahobyt a zase Štěstí.

Člověk, namáhající si zrak, má chuť titánským gestem rozmetat tento opar, který mu brání proniknout ke skryté sociální skutečnosti. Naštěstí však ví, že právě ta nejrozplizlejší hesla v oparu jsou produktem takových titánských gest. Počítá, kolikrát už četl v různých obměnách větu: Až dosud byly dějiny lidstva řetězem hloupostí, chyb a omylů... Až dosud se lidé domnívali... Až dosud... Ví, že nejneproniknutelnější vrstvu nad skutečností vytvářejí právě titánské ideologie, které vycházejí z přesvědčení, že až dosud bylo lidské myšlení ubohým seriálem blbostí a dějiny přešlapováním na místě a že všechno je úplně jiné od chvíle, kdy byla vyslovena Pravda a milion lidí zabilo jiný milion lidí.

Opar však utvářejí i méně konsekventní ideologie, míchají se s opatrnými doktrínami, s petrifikovanou zkušeností, která už neplatí. Své barvy vypouští do oparu nepřehledné množství pracovišť moderní filozofie, sociologie a politologie. A pak tu máme ještě denní provoz televize, rozhlasu a novin, politická prohlášení vůdců a rezoluce a usnesení, a všechna operují oněmi rozevlátými slovy. A ta opět stoupají vzhůru a zahušťují příkrov nad sociální skutečností. Člověku nezbývá než namáhat si zrak; s postupem času tak musí činit stále úporněji, aby uviděl skutečnost aspoň v jejích nejpravděpodobnějších obrysech. Sleduje houstnoucí opar a přepadá ho zoufalství nad hrozící možností, že se struktura sociální skutečnosti pod oparem ztratí docela a rozum se už nebude mít o co opřít. Že totiž není ani tak nepředstavitelná podivná budoucnost, ve které se i nejlépe myšlené pokusy dát civilizační aktivitě řád a jakž takž ji ovládat bezmocně rozplynou v oparu nad městem, a dějiny lidí se rozletí v novém vesmírném třesku. A příčinou bude ztráta skutečnosti, neschopnost vidět sociální skutečnost v bdělém stavu, a ne jen v hypnotickém spánku ideologií.

Dodnes si vzpomínám na slastný pocit, který mě provázel při čtení vzájemné korespondence Erasma Rotterdamského a Tomáše Mora. Jak vzdálená je doba, kdy dva muži stačili obsáhnout téměř všechno, co bylo třeba znát k pochopení tehdejšího sociálního života, smyslu vlastní existence, blahodárnosti rozumu a účelnosti humanistického vzdělání. Volně a bez předpojatosti se pohybovalo jejich myšlení po čistém a přehledném prostoru tehdejší civilizace a ve víře v moudrost antických předchůdců a mravní spolehlivost křesťanství se pouštělo do krásných formulací vlastního poznání. Všechno bylo tak transparentní, přesvědčení o pravdě vznikalo pokojně, v souladu se skutečností, takže stálo za to pro toto přesvědčení obětovat život. Dění tohoto světa mělo ještě svou logiku, světem nevládly anonymní sociální a ekonomické zákony, ty odlidštěné abstrakce naší doby, ale jasné a pochopitelné zákony mravní. Král Jindřich se nechoval zvrhle proto, že byl král a že ho k zločinům podněcovala automatická logika moci a chuť anglické buržoazie urvat svůj podíl z loupeže církevního majetku. Král Jindřich se choval zvrhle, protože to byl prostě mravní zvrhlík.

Tehdy mě napadlo, že kdyby vývoj lidského myšlení byl ukončen na úrovni, na které spolu komunikovali tito dva humanističtí vzdělanci, lidstvo by asi velkou újmu neutrpělo. Co všechno by asi lidé ušetřili, kolik děsů a hrůz, kdyby byli schopni přijmout úroveň jejich myšlení, strávit je a dokonce se jím řídit. Jenže to jsou jen kdyby.

Vrcholy poznání nejsou sdělitelné všem a tím méně je lidstvo schopno se takovým poznáním řídit. Poznání si však této drobné nesrovnalosti nevšímá a žene se dopředu k složitějším abstrakcím a složitějším doktrínám. Osvícenci ohledávali sociální skutečnost a ani z výšek našeho moderního poznání se nedá říci, že by byli hloupí. Citujeme je bezděky a už ani nevíme, že je citujeme, kdykoliv se pokoušíme bránit rozum, vzdělanost, svobodu myšlení a lidskou důstojnost. Po jejich boku vstoupili do dějin reformátoři, revolucionáři, utopisté a vizionáři, političtí vůdcové a makléři moci. A po nich přišli filozofové se složitější výzbrojí a bylo jim stále méně rozumět, i když právě oni tajně doufali, že změní svět. Takřka od nepaměti probíhá jakýsi závod poznání se sociální skutečností a poznání v tomto závodě prohrává, je stále méně schopno držet s uhánějící sociální skutečností krok a vykřikovat své rady.

Sociální skutečnost naslouchá raději slibům přírodního poznání, které na rozdíl od filozofie a sociologie také skutečně svět mění. Průmyslová revoluce si přisvojila vědecké objevy a bez ohledu na objevy humanitních věd změnila za jedno století tvářnost lidské civilizace důkladněji než všechna sociální učení dohromady. Prastaré problémy sociálního života nebyly vyřešeny a změněná skutečnost je už zase daleko vpředu. A tak poznání o společnosti a o člověku běží vlastně dva ztracené závody najednou. Jeden s předmětem svého zájmu, se sociální skutečností, a druhý závod s praktickým technickým pokrokem, který se neohlíží na nic, protože jeho smyslem není vytvoření řádu v lidské společnosti, ale ukojení rudimentárních materiálních potřeb množícího se druhu.

Humanitní vědy prohrávají beznadějně svůj závod s přírodním poznáním a ještě beznadějněji s jeho technickou aplikací. Je to vážný nepoměr! Přesto si však lidé tento nepoměr nijak zvlášť neuvědomují, jinak by si museli od hanby zakrývat tvář při sledování politického zpravodajství v televizi. Zdá se, že nás příliš nevzrušuje skutečnost, že jsme se v přírodním poznání dostali na úroveň bohů a naše dějiny kráčí dále krokem brontosaura. Namlouváme si, že toho brontosaura přece jen trochu řídíme, tlučeme ho klackem po hýždích, ale zvíře má pořád schopnost ohnat se ocasem a ani nevzdechnout po zločinech, cynismu, sobectví celých národů, lžích, mocenských manipulacích s miliony lidí, válkách, hladu a násilí, které po sobě zanechává.

A to je situace, ve které se nám zdá, že humanitní poznání se mohlo klidně zastavit u Erasma a Mora a nijaká větší škoda by nevznikla. S humanitním poznáním je to skoro jako s uměním, pořád vzniká něco nového, ale nedá se říci, že by to bylo lepší než to staré. Autem byl překonán koňský povoz, ale zcela jistě nebyl třebas sociometrií překonán onen duch tolerance a lidského sebeuvědomění, který na mě vanul z korespondence Erasma a sv. Tomáše (Thomas More – pozn. red.). Co vlastně bylo překonáno? Kterou z těch starých moudrostí, týkajících se lidských věcí, je možné odložit s klidným svědomím, že se jim už lidé naučili nazpaměť a že se nadále budou přenášet v genetickém kódu celého druhu homo sapiens?

Ve staré kulturní zemi, ve které žiju, byla před několika lety přeložena pro studijní účely Miltonova Areopagitica. A tu nejen úřady státní, ale dokonce i akademické se vrhly na tu prastarou obhajobu svobody slova a přikázaly ji sešrotovat. Jaká satisfakce pro Miltona a jaká hanba pro pokrok v humanitním poznání!

* * *

V naší době může člověk absolvovat životní dráhu úspěšného filozofa, sociologa či politologa v izolovaných strukturách univerzit a vědeckých ústavů a nepřispět přitom ničím k zaznamenáníhodné změně směru v kráčení onoho dějinného brontosaura. V takových strukturách je dokonce možné, aby současný vzdělanec dospěl k pocitu relativní spokojenosti se svým údělem, dospěje k akademickým poctám, vydávají mu jeho knihy, dočká se i peněz, hovoří na kongresech, má třeba možnost i vysvětlit přístupně své teorie v televizi a diváci sledují, jak má uvázanou kravatu a jak směšně gestikuluje. Ve chvílích prozření ho však sužuje vědomí, že v celém tomto navenek smysluplném životě přispěl jen k rozmnožení i tak nepřehledného množství knih o nedokonalém uspořádání lidské společnosti a že se jeho radami i tak nikdo nebude řídit, tak jako se neřídil radami jeho předchůdců. Jeho úzkost, kterou pociťoval při sledování temných dějů v lidské historii, nezviklají odhodlání generála vyzbrojit svou armádu ještě ničivějšími zbraněmi. Filozof pečlivě zbavil svoje teorie starého balastu, který už mnohokrát přivedl národy do slepé uličky a takříkajíc pozvedl poznání procesů probíhajících v lidské společnosti na moderní úroveň. A pak sleduje v televizi, jak se ve velké zemi dá do pohybu revoluce milionových mas a vystačí přitom s myšlenkami jediné knihy, koránu, kterou napsal po nocích před mnoha staletími jakýsi kupec v Mekce. A ten neměl k dispozici ani knihovnu, ani komputerové sociologické výzkumy a neměl dokonce ani ponětí o tom, že země je kulatá.

Společenské poznání je jen zřídkakdy respektováno skutečnou politickou mocí. Stávalo se někdy, že na nějaký čas politická moc naslouchala radám svých vzdělanců, ale většinou měl takový soulad krátké trvání. Jakmile trvalo kvalifikované poznání na své nezávislosti, upadlo obyčejně okamžitě do nemilosti. A tak to šlo v celých dějinách, až od jistého času kvalifikované poznání sociální skutečnosti samo rezignovalo na to, aby bylo považováno za návod k jednání. Zdá se, že Marx byl posledním průzkumníkem sociální skutečnosti, který si přál, aby se jeho myšlenky staly materiální silou a aby změnily svět. V tomto století už sociální vědy přestaly přemlouvat veřejnost, aby uvěřila jejich závěrům, anebo se dokonce jimi řídila. Stejně ví, že by jí to nebylo nic platné.

Když jsem si přečetl první zprávu Římského klubu, byl jsem vzrušen přesvědčivostí jejich argumentů. Čekal jsem, co se bude dít. Nedělo se nic. Aspoň nic podstatného. Až později, když důsledky energetické krize dopadly na průměrného spotřebitele, probudily se vlády a probudila se veřejnost. A dva roky před energetickým selháním socialistických zemí jsem četl článek sovětského akademika o tom, že argumentace Římského klubu je směšná a že když platí, tak jen pro západní země a že Sovětský svaz bude kráčet dále neochvějně k vybudování komunismu.

Vyplývá však i ze samotného charakteru moderního sociálního poznání, že jeho podíl na řízení brontosaura je tak malý. V množství řešení, nabízených nejrůznějšími školami v sociálním poznání, se ztratila přehlednost, masová použitelnost.

Ideologické, digestové zjednodušení v popisu sociálních procesů, do kterého zabředlo ideologizované sociální poznání, vedlo celkem přirozeně k jistému sociálnímu scientismu. To se projevilo i v jazyku, kterým se sociální poznání začalo vyjadřovat. Po mnohých debaklech politických ideologií ztratily sociální vědy odvahu odívat závěry z průzkumu komplikované sociální situace do zjednodušených pouček a masově srozumitelných výzev. Vyslovuje se pochybnost, zda vůbec strukturální poznání současné sociální situace ve světě lze převést bez následků do lehce srozumitelné řeči a návodu k masové aktivitě. A tak se hromadí studie a nepochybně pravdivá pozorování, která mají stále více laboratorní povahu. Takové studie nepatří mezi nejčtenější knihy. Filozofie, sociologie a politologie mluví řečí, které rozumí zase jen filozofové, politologové a sociologové. Možná ještě stále chce pohnout lidmi, ale už se k nim neobrací, brontosaurus kráčí dále a nerozumí slovům, která splývají jen v nesrozumitelný šum. A to je další povzdech.

Věda se asi nemůže vrátit k biblické obraznosti ani k příkazové jednoznačnosti Mohamedově. Nemůže se vrátit ani k patetickému tónu Komunistického manifestu, má-li si zachovat povahu vědy a nezávislost na ideologiích. Ale něco dělat musí, aby nebyla němá. Musí se konec konců aspoň ve svých varováních obracet přímo k lidem, a když ne denně, tak aspoň ve vzácných chvílích historie, kdy se rozhoduje o tvářnosti společnosti na celou éru a kdy jsou lidé ochotni poslouchat. Jednou se už musí naučit zakřičet několik vět naprosto srozumitelně, když nechce mít vinu na nějaké příští katastrofě.

Koniec ukážky

Table of Contents

Edičná poznámka

I. Prvý rozhovor s druhou generáciou

Prológ

II. Prospěch z pádu

III. Kozoturiáda

IV. Ztráta skutečnosti