Roman Brat

Ako šlohnúť Rimanovi Dunaj

/interaktívny príbeh o našich predkoch/

Ukážka z elektronickej knihy

Postavy z knihy Ako naštvať Rimana, o ktorých bude reč aj v tomto príbehu

ocko: veselý, kamarátsky a rozvážny

mamka: láskavá, ale prísna, známa päťstupňovou škálou hlasu (vľúdny - neutrálny - vyčítavý - nahnevaný - výbušný)

Maxo: 11-ročný chalan, ktorý rád číta a má priveľa fantázie

Viola: šiestačka, ktorú Maxo tajne ľúbi

Lopúch: nervózny sused, ktorý nemá rád Maxa a robí mu zle

Lojzo Lopúch: jeho starší brat, zákerný intrigán

Julo Bachratý: Maxov spolužiak, bitkár, surovec

učiteľ Lysý: trochu bláznivý učiteľ telocviku

Dubák: 11-ročný chalanisko, Maxov počítačový dvojník

Bukva: Dubákov počítačový kamarát

Oštinoha: Bukvov mladší brat

Hromotĺk: Bukvov a Oštinohov otec, mohutný chlapisko, ktorý súperí s vladykom Srdúchom  a často ho kritizuje

Nezábudka: Bukvova a Oštinohova mama, ktorá na nič nezabúda

Srdúch: neschopák a zbabelec, zloduch a intrigán

Trojzub: mierne zaspatý Srdúchov pobočník

Kostihoj: lekár

Radoslava: 14-ročná ryšavka, ktorú ľúbia Dubák, Bukva i Sršeň

Sršeň: 18-ročný výtržník a bitkár

Tryskáč: vynálezca zázračnej zmesi, učiteľ lietania, neskôr vodca Slovanov

Praded: najstarší a najhluchší člen rodu, ale všetci k nemu chodia po rady, aj keď zvyčajne kadečo skomolí

Brnkačka: hudobník, ktorý sa spolu so Zlatohlasom, Dunihlavom a Dierkom stará o zábavu Slovanov, vždy hrajú ako besní

Frk: dengľoš, ktorý ustavične chrlí zo seba frky a robí si z ľudí dobrý deň

Štetec: maliar, ktorý zachytáva dôležité udalosti v živote Slovanov

Fiškus: premúdrený chlapík s večne strapatými vlasmi, ktorý ustavične filozofuje

Antonius Cretenus: rímsky veliteľ légie, ktorý často mľaská, je veľmi ambiciózny a márnomyseľný

Marcus Cocus: mierne retardovaný veliteľ osobnej stráže Antonia Cretena, ktorý jachce

Paulus Intrigus: pobočník Antonia Cretena, veľký intrigán

Junis: čarokrásna rímska špiónka

Belasák: počítačový dvojník Jula Bachratého, ktorý škodí Slovanom

Fastfud: veliteľ Markomanov

Záhadná cesta do minulosti

Hra bola všade okolo mňa i vo mne. Ovládala ma, znepokojovala, nekompromisne si vyžadovala pozornosť. Budil som sa s myšlienkami na ňu, zaspával som s myšlienkami na ňu. Nedala mi pokoj, mal som ju ustavične v hlave. Bzučala, šemotila, pripomínala sa. Niekoľko mesiacov školského roka a potom takmer celé leto. Tak ako Viola. Ale tá menej než hra, priznávam. Starec bol ako posadnutý, jeho hlas som počul podchvíľou. Alebo že by nie on, ale ja som bol posadnutý? Ktovie, možno mi z toho preplo. Upokojovalo ma len jedno – presvedčenie, že nástojčivé a nervózne nutkanie zaoberať sa hrou pominie, len čo ju začnem opäť hrať.

Leto bolo celkom v poho. Najskôr som chodieval na kupko a potom som odcestoval s rodičmi na Oravu a k moru. Ocko má radšej hory. Tvrdí, že sa v nich skrýva mágia: vôňa lesa, zurčanie potoka, huby, čučoriedky, lesné víly, medvede... Zmes čarovných podnetov a pocitov. Mne to bolo úplne jedno. Či na horách alebo pri mori, zakaždým som sa vracal k hre. Keď som našiel hubu, myslel som na svojich Slovanov, či aj oni také zbierajú, alebo keď som plával v mori, uvažoval som, či Narkomani a Rimania robia to isté v Dunaji, veď aj tam sú miesta, kde sa to dá.

Dovolenka s rodičmi síce dopadla dobre, no najlepšie bolo, že sme sa takmer po mesiaci vrátili domov a mohol som si zasa sadnúť k počítaču. Jasné, že som to nemohol povedať nahlas, ocko a mamka by sa naštvali... Priam počujem, ako mi dohovárajú, že som nevďačník, čo by za to dali iné deti, keby mohli byť na horách a pri mori, od rána do večera sa hrať a užívať si prázdniny. Ale ja som mal na návrat svoje dôvody. Druhý level hry ma priťahoval ako megasilný magnet. Dráždil ma a provokoval už od januára, keď som úspešne dokončil prvý. Ibaže okrem chuti pokračovať som odrazu začal cítiť aj niečo iné. Normálne som dostal strach a váhal som. Akoby mi niečo zväzovalo ruky či čo, možno som sa podvedome potreboval zbaviť vplyvu Jula Bachratého, jeho prihlúplych otázok a ustavičných narážok na tému kto koho nakope, kto koho obabre a Belasák je aj tak jednotka, lebo jediný zo všetkých tých debilných postáv v hre za niečo stojí. Možno som len túžil po oddychu. Dokonca aj Viole som tvrdil, že istý čas si dám pohov, aby som celú vec nechal vychladnúť, a budem sa venovať knihám.

Mesiace plynuli a môj nepokoj narastal aj napriek tomu, že som sa fakt túžil vrátiť k svojim Slovanom a zdolávať s nimi ďalšie prekážky. Lenže na druhý level som sa akosi nedokázal nabudiť. Cítil som sa ako mucha v omáčke, ktorá sa rozhoduje, či je pre ňu šťastím, že sa tam dostala a má sa pustiť do pahltného jedenia, alebo naopak, má sa odtiaľ pratať, čo jej sily stačia, lebo zahynie. Ostal som v polohe nerozhodného a váhavého strelca. Našťastie, nie v omáčke. Tie nemám rád... A keď potom vypukli letné prázdniny, vedel som, že skôr ako v septembri nezačnem. Už len preto nie, že som to sľúbil Viole. Niežeby som ju pri hre potreboval, no bol som presvedčený, že ak jej o nej rozprávam, ak pozná situáciu a vyslovuje svoje názory, pomáha mi to, posilňuje tým moju vôľu a rozhodnutia.

Napokon všetko dopadlo inak. Do začiatku školského roka chýbal presne týždeň a ja som sa do hry vrhol sám. Jednoducho som nevydržal. Urobil som to bez rozmyslu, bez zbytočného váhania či obáv! Aj som sa v kútiku duše zahanbil, že som porušil sľub, nie som predsa klamár. Ale nutkanie otvoriť hru bolo také nástojčivé, že som si povedal: teraz, alebo nikdy. Strach, čo ma pred tým gniavil, zmizol, zlé pocity z Jula Bachratého sa nedostavili – zrejme preto, že som ho dlhší čas nevidel – a odrazu som vedel slobodne dýchať. A tak som teda zapol comp, otvoril nainštalovanú hru a po hlbokom nádychu som klikol na rímsku dvojku. Tak, a kocky sú hodené! Aj ocko to hovorieva, keď v nejakej záležitosti nemôže urobiť viac a je si istý, že sa už nedá zvrátiť. V tej chvíli sa na monitore zjavil starec v bielom plášti a upokojujúcim hlasom, akoby vedel o mojich rozporuplných pocitoch, sa mi prihovoril:

– Pax et bonum. Vítam ťa v hre Záhadná cesta do minulosti, priateľ môj. Vybral si si Rímsku ríšu a si v II. leveli.

– Pax et bonum, – odzdravil som, ale potom som mlčky a napäto čakal, akú úlohu mi starec prisúdi.

Sprievodca hry sa však nikam neponáhľal. Spod bieleho plášťa vybral veľkú starú knihu viazanú v koži, otvoril ju a začal v nej listovať. Po chvíli našiel, čo hľadal, a pustil sa nahlas čítať v jazyku, čo som nepoznal:

Vypúlil som naňho oči. Fakt som netušil, o čom točí.

– Tieto latinské múdroslovia hovoria, že bez boja niet víťazstva a v slovách nemáme hľadať iba slová, ale veci a ich zmysel.

Čo som mu mal na to povedať? Hoci mi text preložil z latinčiny, tým vetám som veľmi nerozumel.

– Pochopil si, priateľ môj?

Pre istotu som prikývol. Starec zatvoril knihu, schoval ju pod plášť a dôstojne vyhlásil:

– Etnikum, s ktorým si sa identifikoval, musí získať Dunaj. To je úloha II. levela. Ak sa mu to podarí za dvadsať dní, vyhráš. A pamätaj: Bez boja niet víťazstva. V slovách nemáme hľadať iba slová, ale veci a ich zmysel.

– Zasa môžem hrávať dve hodiny, alebo v tomto leveli aj dlhšie? – zaúpel som v nádeji, že ak sa mi skrátil počet dní, navýši sa mi počet hodín. Lenže moje očakávania sa nesplnili – ostali mi dve hodiny denne ako pri prvej úlohe.

– A nezabudni spustiť časomer. Tvoji Slovania ťa už čakajú. Nesmieš ich sklamať. Pax et bonum, priateľ môj.

– Pax et bonum, – šepol som, a skôr než som spustil časomer, zotrel som si z čela pot. Ešte som ani nezačal hrať, a už som mokrý ako myš, ako keby som sedel v škole a písal tú najťažšiu písomku z matiky. Dokelu, ako to myslel, že Slovania majú získať Dunaj? Veď rieka nie je vec, aby sa dala vlastniť! Katastrofa. Som len na začiatku, a už som v koncoch. Moje najčernejšie obavy sa vyplnili. Presne toho som sa obával. Akoby som cítil v kostiach, že úloha II. levela bude taká šibnutá, že ju nikdy nezvládnem!

Mozgové závity mi pracovali naplno. Vtom odkiaľsi priletela spásonosná myšlienka. Čo ak získať Dunaj znamená niečo celkom iné, než som si na prvé počutie myslel? Presne ako tvrdil ten starec – v tej vete treba hľadať zmysel, nie slová! Pomaly mi začalo svitať. Nie celkom, ale bol som na dobrej ceste.

Do izby vošla mamka a hlasom, ktorý bez akýchkoľvek pochybností patril do prvej kategórie jej širokej citovej škály, sa ma spýtala:

– Nechce sa ti ísť na kúpalisko? Vieš, ako by ti tam bolo dobre?

– Ale... Práve som chcel spustiť časomer druhého levela.

Mamka na mňa pozrela začudovaným pohľadom, potom sa zvrtla a už-už sa zdalo, že zavrie za sebou dvere, Napĺňalo ma to nevýslovnou radosťou, zjavne mi nehrozili nijaká povinnosť, úloha či príkaz. Ibaže skôr než sa dvere naozaj zavreli, vopchala do medzery hlavu a povedala:

– A teraz vážne, Maxo. Hru si môžeš zapnúť aj večer. Choď sa okúpať.

Jej hlas neskočil z jednotky na trojku ako inokedy, keď odo mňa opakovane niečo požadovala. Tón i farba dosiahli zatiaľ len druhý stupeň, čo znamenalo, že som mal šancu vyjednávať.

– Ale ja by som predsa len zapol ten časomer... Vieš čo? Dve hoďky si zahrám, a potom to kupko...

Mamka sa na mňa milo usmiala a v priestore medzi zárubňou a dverami sa pokúsila zavrtieť hlavou, že nie, že s tým nesúhlasí. Ak hovorím o pokuse, tak len preto, že úzka škára jej to nedovolila. Vlastne len čiastočne. Výsledkom jej ľavo-pravého vrtenia hlavy bolo, že si ju udrela hneď dva razy: zľava o zárubňu a sprava o dvere. Mamka od prekvapenia aj zabudla zjojknúť. Len sykla a vypúlila oči. Vyzeralo to fakt smiešne, ale nemohol som vyprsknúť. Po prvé preto, že sa to nepatrí, teda, nepatrí sa vysmievať rodičovi, a po druhé by som riskoval, že mamkin hlas preskočí z dvojky na trojku či štvorku, a to by v lepšom prípade znamenalo, že na kupko by som letel priam kozmickou rýchlosťou.

– Tak dobre, ale od zajtra bude počítač až večer.

Mamkina hlava definitívne zmizla a ja som si vydýchol. Takže Rimanom a Narkomanom musím šlohnúť Dunaj. V poriadku, keď šlohnúť, tak šlohnúť! Uprene som sa zadíval na obrazovku, kde ešte pred chvíľou žiarila starcova vľúdna tvár. Tri, dva, jeden, teraz! Zapol som časomer a plný očakávania, vzrušenia aj neistoty som sa vrhol do dávnej minulosti.

1. deň – Očarení mierom

Očarení mierom bol názov Štetcovho rozrobeného obrazu, na ktorom po podpísaní mierovej zmluvy detailne zachytával pokoj na tvárach i v duši svojich blízkych. A nielen to. Na veľkom plátne zaznamenával oveľa viac: stavbu nových zrubov, kolovej hradby aj ľudí v pohybe. Všetci chodili sem a tam, pracovali a vrteli sa. Niektorí muži nosili opracované brvná, iní brúsili sekery a meče, ďalší hliadkovali vo vzduchu, ženy zasa varili, šili alebo spracúvali ulovené zvieratá. No a deti... Štetec sa práve teraz zameral na skupinku chalanov, ktorí behali za niečím guľatým a hlasno vykrikovali. Pozorne sledoval zaujímavý výjav, aby ho zachytil čo najlepšie a najdôveryhodnejšie, no tváril sa zadumane. Akoby ho niečo neustále prekvapovalo, akoby niečomu celkom nerozumel. Aj sa pustil do náčrtu pobiehajúcich chlapčenských postáv, no podchvíľou ho čosi nútilo vstať. Zjavne chcel niečo vidieť lepšie. Dokonca podišiel ku skupinke ešte bližšie, aby si overil, či ho neklame zrak. A keď sa tá čudná vec, do ktorej chlapci s nevšedným záujmom kopali, odrazu zakotúľala k nemu, zdvihol ju, vyhodil do vzduchu, a keď ju chytil, prekvapene ju obracal v dlaniach.

„No tak, Štetec, hoď nám ju! Nevidíš, že hráme?“ zvolal jeden z chalanov a netrpezlivo zamával, aby aj gestom dal maliarovi najavo, že má tú čudnú vec vrátiť.

„Čo je to, chlapče?“ spýtal sa začudovaný Štetec a ovoňal ju.

Chalan vystrúhal grimasu, ktorou dal Štetcovi najavo, že nemá čas na hlúpe otázky, a odhrnul si z čela plavú šticu, čo mu padala na oči.

„Kožeguľa. A navaľ ju, zdržuješ!“

„Nikdy som nevidel nič podobné...“

Chlapec nedočkavo pribehol k Štetcovi, vytrhol mu kožeguľu z rúk a bežal naspäť ku skupinke.

„Z akej kože?“ vyzvedal maliar.

„Z kravskej!“ zakričal chlapec a v behu si hodil kožeguľu pred nohy. „A vypchali sme ju črevami.“

Štetec sa zaksichtil akože fuj a už–už sa vracal k obrazu, keď mu vtom zišlo na rozum ešte čosi.

„A tá hra, čo hráte, sa ako volá?“ zvýšil hlas, aby ho bolo počuť.

„Haksňokop, čo iné? Zabudol si? Hrali sme ho aj v starej vlasti!“ zakričal ten istý chalan a z celej sily kopol do kožegule, ktorá vyletela do vzduchu ako nemotorná vrana.

Štetec sa vrátil k stojanu a spokojne si sadol. Všetko mu bolo jasné. Ako mu to mohlo vyfučať z hlavy? Ak sa haksňou kope do kožegule, nemôže sa to predsa volať inak! Deti aj pred tým hrali túto nevšednú hru, preto ju teraz musí zachytiť, aby jeho obraz Očarení mierom bol úplný. Chytil štetec a pokračoval v práci.

Pri stvárňovaní hmýriacich sa Slovanov Štetec zbadal ešte čosi: práve prileteli Sršeň a Trojzub a náhlivo podávali Tryskáčovi hlásenie. Tvárili sa znepokojene a prchký Sršeň ustavične gestikuloval. Maliar nemohol počuť, o čo ide, ale výjav bol taký dramatický, že sa ho rozhodol zachytiť. Neomylne vytušil, že trojica mužov sa nezaoberá obyčajnými pletkami, ale že sa stalo čosi dôležité, čo na jeho plátne nesmie chýbať. Nemýlil sa, bolo to dôležité, hoci vtedy nevedel, že Sršeň a Trojzub prileteli z obhliadky Dunaja a celí rozhorčení Tryskáčovi oznamovali, ako Rimania na ňom budujú jeden vojenský tábor za druhým. Využili rieku, loďami prepravujú veľké kamene z neďalekého kameňolomu, zoťaté stromy a iný stavebný materiál a opevňujú sa, akoby tu mali ostať naveky. Toto všetko Štetec nepočul, ale presne toto povedal naštvaný Sršeň. Akoby tu mali ostať naveky. Tryskáč si podchvíľou šúchal bradu a uvažoval.

Štetec pracoval rýchlo, motív haksňokopu, čo hrala skupinka chlapcov, odložil na neskôr a venoval sa výlučne trojici letcov–bojovníkov.

Aj nad rímskym táborom už niekoľko dní vládli mier a pokoj. Antonius Cretenus sa konečne presťahoval zo stanu do krásneho domu z nepálených tehál. Trvalo to síce dlhšie, ako očakával, no nikto nemohol rátať s tým, že okrem Markomanov sa bude musieť naťahovať aj s nejakými Slovanmi. Čo sa týka pohodlia, nedalo sa to porovnať s ničím. Vedel, že takýto dom mu zabezpečí v zime teplo a v lete príjemný chládok. Nehovoriac o väčšom bezpečí. Z takéhoto domu by mu Tryskačia nikto neuniesol rovno spred nosa! Ale čo už! Stalo sa. Mimochodom, Tryskačius... Antonius Cretenus sa nadýchol a zvolal:

„Cocus! Cocus!

Veliteľ osobnej stráže Marcus Cocus pribehol a s rukou na prsiach zastal pred svojím veliteľom.

„Ave, Cretenus!“

Antonius Cretenus nereagoval na pozdrav svojho podriadeného. Tváril sa odmerane a na čelo mu vystúpila hlboká vráska. Cocus hneď vedel, koľko bije. Bolo mu jasné, že jeho pán uvažuje o niečom dôležitom, a roky služby ho naučili mlčky čakať na ďalšie príkazy.

„Nájdi Junis, potrebujem s ňou hovoriť.

„Junis tu nie je, pane. Odišla do Ríma.“

„Akože odišla? Kto jej to dovolil? Jasne som povedal, že ju budem potrebovať! Pošli posla, aby ju bezodkladne priviedol. A makaj, Cocus! Slovania si tu poletujú ako včely a my tu čučíme ako huby v tráve! Rýchlo, Cocus! Táto záležitosť neznesie odklad!“

Len čo Antonius Cretenus osamel, strčil si prst do nosa a začal si z neho vyberať nečistoty. Fuj, to ten prach. Všade samý prach. Rozhliadol sa dookola a spokojne sa usmial. V novom dome to bude rozhodne lepšie. Nečistoty v nose sa mu protivili.

* * *

Kupko ma neminulo ani náhodou. Mamka s neomylnou presnosťou po dvoch hodinách vošla do mojej izby a nemusela ani hlesnúť, už aj som vstával.

– A nezabudni si uterák ako minule, – usmiala sa na mňa a zatvorila za sebou dvere.

Nič som si nezabudol. Ani peniaze. Unudený som si v pokladnici kúpil lístok na pol dňa a vstúpil som do areálu kúpaliska. Slnko ešte vždy pieklo, preto som sa celkom automaticky rozhliadol po nejakom tieni. Ibaže tiene boli obsadené, ako inak! Na kupku bolo zo desať väčších stromov a pod ich košatými korunami s tisíckami malých zelených slnečníkov sa tlačili komplet celé rodiny – od prababiek až po spiacich usmrkancov v kočíku. Na tieň som mohol zabudnúť. Jediný dostupný vrhala moja šiltovka. No nič, keď nemám sedieť v chládku, zašijem sa niekam do rohu, aby som mal všetko pod kontrolou.

Bolo to správne rozhodnutie. Dokonca lepšie, než keby som pre svoje biele telo našiel škáročku v zomknutých rodinných formáciách pod stromami. Mimochodom, farba mojej pokožky! Hoci bol koniec leta a mal som za sebou takmer mesačný pobyt na slnku, predsa som stále vyzeral ako riaditeľ vápenky. Akoby sa ma slnko vôbec nedotklo, ako keby bolo všade slnečno, len okolo mňa zamračené! No nič, aj mamka tvrdí, že lepšie je chrániť sa krémom s vysokým ochranným faktorom, než sa spáliť a vystavovať riziku ochorenia pokožky. A tak ma neomylne natierala akýmsi mliekom, ktoré bolo ešte belšie než ja, a tvárila sa, že to tak má byť.

Osušku som si rozprestrel na trávniku a sadol som si na ňu. Z tašky som vytiahol knihu, lebo som chcel pokračovať v čítaní Mordoviska, neskutočne uletenej a bláznivej knihy príbehov, čo rozpráva deviatak Boco. Skôr než som sa pustil do kapitoly s názvom Príbeh o dvoch pištoľníkoch, pohľad mi zablúdil k veľkému bazénu. V tú ranu som zamrel. Zbadal som Jula Bachratého. Pobiehal po betónovom okraji a chystal sa skočiť. Aj skočil, no po troch sekundách zasa vyliezol z bazéna a ihneď skúmal, kam nasmeruje ďalší skok. No jasné, dával tie svoje bomby, teda skoky, pri ktorých rozrážal vodnú hladinu s čo najväčším rachotom a ošpliechal čo najviac ľudí. Nedovidel som, koho práve obšťastňuje, no bolo mi jasné, že najskôr nejaké baby. S Julom Bachratým som sa vôbec netúžil stretnúť. Mal som na to hneď niekoľko dôvodov: po prvé preto, že vo všeobecnosti nemám rád jeho spoločnosť. Už som spomínal, že jeho výbuchy zúrivosti a náladovosť boli stálou hrozbou pre každého, kto sa mu čo i len trochu znepáčil. Po druhé preto, že som si fakt nebol istý, či náhodou netuší, že som to bol ja, kto s ním tak neskutočne vybabral. Pri tejto predstave som sa musel pousmiať. Veď hej, zaslúžil si to, sviniar! Ak už pre nič iné, tak pre to, že ma on i jeho kamoši v pivnici mučili a napokon úplne zhovädili. Tak mu treba! Aj mamka hovorieva, že na veľkú dieru patrí veľká záplata. A ocko zasa, že ako sa do hory volá, tak sa z hory ozýva. Myslím si, že moja odplata bola sladká. O to sladšia, že Julo Bachratý dostal, čo mu patrilo, a vôbec netušil, kto mu nastražil pascu, do ktorej sa chytil ako sopľavý chlapec.

No nič, kúpať som sa nešiel. Skoky–bomby v podaní môjho spolužiaka pokračovali, baby určite výskali, starší ľudia určite hromžili, len plavčík, ktorý sedel neďaleko, sa tváril, že je všetko okej. A veď aj bolo, teda aspoň pre mňa. Príbeh o dvoch pištoľníkoch z knihy Mordovisko sa mohol začať.

2. deň – Kam Riman nemôže, pošle ženu

Posledný týždeň prázdnin som prežíval ako v tej rozprávke, v ktorej dievčina mala kamsi prísť, už sa nepamätám kam, ani na koni ani peši, ani oblečená, ani nahá. Posledný týždeň prázdnin totiž nebol ani ryba, ani rak. Už nijaký veget a škola v paži, ale zatiaľ ani školské povinnosti. No leto som si už takisto nevychutnával, lebo ku koncu akoby už ani nebolo. Či sa mi to páčilo alebo nie, dostal som sa do čudesného stavu prázdninovej neurčitosti a neistoty. Jasné, že to ovplyvnilo aj moju náladu. Napriek všetkým výhradám voči nemastnému-neslanému koncu augusta však treba povedať, že obrovským darom prázdnin, hoci už len niekoľkých posledných dní, bol ranný spánok. Teda nijaké vstávanie o 7:15, aby som nezmeškal do školy, nijaká ranná tlačenica pred záchodom či v kúpeľni a tak... Spal som, dokedy sa mi žiadalo, a bolo to neraz aj do desiatej, pol jedenástej. Mamka ma zavše prišla skontrolovať, či dýcham, lebo sa jej nezdalo, že človek dokáže tak dlho spať. Chápem ju, bolo to už dávno, keď mala moje roky, a zabudla, ako dlho a s radosťou dokážu drichmať mladí.

Druhý deň po som sa zobudil mimoriadne skoro. Poznanie, že som vstal zavčasu, však nebolo až také dôležité. Uvedomil som si ho až následne. Len čo som totiž otvoril oči, zišlo mi na um, že ten deň nazvem Druhý deň po, teda druhý deň po začatí hry. Ako v tom katastrofickom filme Deň po... The day after. Našťastie, mňa na rozdiel od hrdinov filmu nečakali územia zamorené atómovým výbuchom ani nenormálne podmienky na prežitie, mňa čakali moji Slovania a úloha šlohnúť Rimanom Dunaj. Niežeby som mal dávno vymyslené riešenie, ani by som netvrdil, že to bude malina, ale zdalo sa mi to rozhodne príjemnejšie, než sa plaziť v radioaktívnom prachu.

Tak toto mi chodilo po rozume, len čo som o deviatej ráno otvoril oči. Neveriacky som hľadel na budík na písacom stole a mal som sto chutí obrátiť sa na druhý bok a znovu zaspať. Aj som to urobil, ibaže namiesto spánku sa mi začali pred očami mihať kadejaké výjavy, a okrem iných aj skoky-bomby Jula Bachratého. V tú ranu som si opäť spomenul, ako som s Julom vybabral. Tešila ma predstava, že táto spomienka sa mi bude vracať ešte dlho a so železnou pravidelnosťou. Bude sa mi premietať ako film, v ktorom hlavnou postavou bol môj nepodarený spolužiak, veľa našich deciek, učitelia a ja, hoci moja maličkosť len v pozadí, lebo tak to má byť. Spomienka na tú udalosť sa mi bude ešte dlho vracať predovšetkým preto, lebo som zasa začal veriť v spravodlivosť. Bude sa mi ľahšie dýchať a zakaždým, keď sa zomelie čosi zlé, môžem opäť dúfať, že vinník neujde trestu a dobro predsa len zvíťazí. Tá spomienka bude pre mňa ako mys dobrej nádeje, útočisko, kam sa vrátim, keď nastane nová pohroma.

* * *

Junis v červenom rúchu bola ešte krajšia, než si ju Tryskáč zapamätal z podpisovania mierovej zmluvy. Vplávala do veľkej miestnosti nového Cretenovho domu a tajomne sa usmievala. Tryskáč – rovnako ako Antonius Cretenus – ležal na veľkej pohovke a opieral sa o ľavú ruku. V pravej držal strapec hrozna a bobule si odtŕhal ústami.

„Junis, Junis,“ vykríkol nadšene Cretenus. „Nevedel som sa ťa dočkať. Čo nové v Ríme?“

Junis ladnými krokmi podišla k mužom.

„Rím je nadšený mierovou zmluvou, ktorú si podpísal s Markomanmi a Slovanmi, veľký Cretenus. O inom sa ani nehovorí.“

Cretenus pozrel na Tryskáča a povedal:

„Vidíš, Tyskačius, ešte aj v Ríme ocenili naše schopnosti dohodnúť sa. Verím, že mier, čo sme medzi sebou ustanovili, vydrží naveky.“

„Prečo sa potom opevňujete na Dunaji?“ nepremyslene sa spýtal Tryskáč. Aj ho to zamrzelo, uvedomil si, že mal byť opatrnejší, nemienil na tento fakt zbytočne upozorňovať.

„No...“ zamyslel sa Cretenus a stíchol. Rýchlo však pochopil, že jeho váhanie musí vyzerať dôveryhodne, preto pokračoval. „Nechcel som ti to povedať tak neotesane, Tryskačius. Nemám záujem, aby to vyzeralo ako ohováranie, ale... Markomani nám robia veľké starosti. Kvôli nim staviame kastely... Musíme si byť istí, že nám všetkým jedného dňa nepodrežú krky.“

Tryskáč sa nechápavo pozrel na Cretena.

„Možno som použil silné slová, Tryskačius, ale moje skúsenosti ma na to oprávňujú. Prečo by som mal klamať sám seba? Markomani vždy boli aj zostanú barbari. Hrdlorezi. Zabijaci. Preto sa opevňujeme. Oni nám chcú totiž šlohnúť Dunaj. Kto má Dunaj, má všetko! Lebo mať Dunaj znamená byť pánom tohto územia, chápeš?“

Teraz si aj Cretenus túžil hryznúť do jazyka. Zbytočne táral, nevedno prečo povedal priveľa.

„Nevyzerajú na to. Rozumieme si?“ prerušil trápne ticho Tryskáč. „Mal som pocit, že sa z mierovej zmluvy tešili rovnako ako my aj vy.“

„To hej. Nepopieram, že sa tešili. Lenže ja ich poznám. Obdobie mieru teraz využijú na to, aby preskupili sily a zaútočili na niektorú našu posádku. Čím silnejšie sú naše kastely, tým je menšia pravdepodobnosť, že prídeme o toto územie. A my oň nechceme prísť, Tryskačius. Nám sa tu totiž páči!“

Tryskáč, ktorý sa celý čas sústreďoval na Cretenove slová, si vôbec nevšimol, kedy sa krásna Junis presunula k jeho lôžku. Nenápadne si k nemu prisadla a pestovanými prstami s dlhými nechtami ho jemne škrabkala po chrbte. Tryskáč od pôžitku takmer vyskočil z kože. Nutkalo ho zavrieť oči a nechať sa unášať neopísateľnou slasťou. Junis ho škrabkala tak ako nikto nikdy predtým. Dotykmi mu vyvolávala jemné mrazenie a zakaždým, keď sa nazdával, že už skončila, v pomalých kruhoch a polkruhoch začala odznova.

„No nič, Tryskačius. Verím, že spoločnými silami to zvládneme.“

„Čo máš na mysli, Cretenus?“ zažmurkal rozkošou omámený Tryskáč.

„Samozrejme, mier. Čo iné? Mier je pre nás najvyššou métou. Iba v mieri môžeme vybudovať lepšiu spoločnosť... Lepšiu spoločnosť pre všetkých ľudí, Tryskačius.... Aj pre Slovanov.“

Tryskáč sa usmieval a súhlasne prikyvoval.

„Vidím, že si s Junis dobre rozumiete. Na znak nášho priateľstva, Tryskačius, som jej povolil pobyt medzi vami, aby mohla študovať vaše zvyky a kultúru. Teda, najmä hudbu. Tú máte priam čarovnú!“

Tryskáč sa nadvihol na lôžku a spozornel.

„Junis túži spoznať našu kultúru?“

Cretenus pozrel na Junis a čakal, ako zareaguje na Tryskačiovu otázku.

„V Ríme som študovala kultúrne prejavy európskych kmeňov. Píšem prácu o tanci, speve a ľudovej slovesnosti so zameraním na Germánov. No rada by som spoznala aj vás. Váš hudobný prejav ma fascinoval, je taký...“ Hľadala slová a zasnene pozerala do stropu Cretenovho nového domu. „Je taký neopakovateľný, originálny. Nikdy som nič podobné nepočula a nevidela. A to som sa ako milovníčka umenia zoznámila s mnohými druhmi hudby a tanca.“

Tryskáč bol očarený. Krásna Junis túži spoznávať Slovanov. Čo viac si mohol želať? Mať vo svojej blízkosti krásnu a múdru babu, ktorá vie navyše škrabkať ako boh – to bolo preňho ako dar z neba.

* * *

Hra sa skončila. Cinkla a neodvratne zamrzla. Uvedomoval som si, že prešľapujem na mieste. To bude tým teplom. Cítil som, že som akýsi spomalený. No nič. Zajtra budem musieť zabrať naplno, lebo dva dni z hry sú fuč, a veľa vody som nenamútil.

Bolo krátko po ôsmej a začínalo sa stmievať. V kuchyni ma čakal plný smetiak. Vybral som z neho plastové vrece s odpadkami, urobil na ňom uzol, obul sa a zakričal na rodičov do obývačky:

– Idem so smeťami, hneď som späť.

Ani neviem, prečo som nešiel výťahom. Asi preto, lebo som rozmýšľal, čo podniknem s Dunajom, ako čo najlepšie vyriešim úlohu II. levela. Keď som kráčal popri dverách bratov Lopúchovcov, začul som krik. Najskôr som tomu nevenoval pozornosť a išiel som si po svojom. No po chvíli, keď hurhaj bolo počuť aj o pol poschodia nižšie, spozornel som, a aby som zistil, o čo ide, vrátil som sa k dverám ich bytu. Vtom sa prudko otvorili a zjavil sa v nich veľmi čudný zavalitý chalan. Dva razy taký ako Julo Bachratý!

– Kašlem vám na hlavu, debili, – zasipel chalan, a keď okolo mňa prechádzal, drgol do mňa, takže som takmer spadol. – Nezavadzaj, krpec!

Nato sa vo dverách zjavil mladší z bratov Lopúchovcov a so zúrivým pohľadom zakričal:

– Vydedíme ťa, ty mamľas! Nič nedostaneš! Zabudni!

No len čo ma zbadal, rýchlo chcel zabuchnúť. Skôr než to však urobil, stihol naštvane zahučať:

– Je to taký istý chuligán ako ty, Bratm! – a treskol dvermi.

Nemal som tušenia, čo sa deje, no intuícia mi našepkávala, že u bratov Lopúchovcov sa rieši niečo mimoriadne závažné.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Postavy z knihy Ako naštvať Rimana, o ktorých bude reč aj v tomto príbehu

Záhadná cesta do minulosti

1. deň – Očarení mierom

2. deň – Kam Riman nemôže, pošle ženu